UNDERSÖKNINGAR ÖVER DEN STÖRRE MARGBORREN 53 



voro ^,7 /o angripna och grövre stammar företedde inga angrepp, för så 

 vitt de ej tidigare angripits av tallmätaren (jämf. IV, tabellen sid. 96). 



Trots det ringa material, som i detta fall föreligger, är utslaget tyd- 

 ligt nog och visar, att märgborren vid äggläggningen utväljer svagare, 

 undertryckta träd vilka, när beståndet sluter sig, så småningom alltmera 

 komma pä efterkälken och slutligen till följd av märgborrens angrepp 

 duka under. Det är uppenbart, att genom denna sin verksamhet vålla 

 djuren ingen nämnvärd skada. De undertryckta träden utgöra en så 

 obetydlig del av kubikmassan, att deras värde är försvinnande litet; 

 märgborrarna äro i detta fall snarare nyttiga, genom att de påskynda 

 undergången av de mindre livsdugliga träden och inleda den process, 

 varigenom dessa åter införas i naturens kretslopp. 



Samma iakttagelse har gjorts vid talrika andra tillfällen. Men även 

 om detta är det vanliga förloppet, så är därmed varken sagt, att alla 

 undertryckta tallar falla offer för den större märgborren eller att 

 inga andra än dylika träd angripas. Vad som i fråga om de under- 

 tryckta träden bestämmer, om det är märgborren som skall ge dem 

 dödsstöten, är trädens tillstånd vid tiden för märgborrarnas svärmning. 

 Ett träd kan vid denna tidpunkt visserligen vara försvagat men å andra 

 sidan ha förmågan att genom kådflöde reagera så starkt mot märg- 

 borrens inträngande, att detsamma måste uppgivas och endast korta s. k. 

 försöksgångar bildas. Men det kan mycket väl hända, att trädet senare 

 på sommaren, i slutet av juni — början av juli dukar under för t. ex. 

 tallviveln. Mycket belysande för huru härvid kan tillgå är ett exempel 

 från Kolleberga; ett fångstträd, som ringbarkades hösten 191 8, hade 

 våren 19 19 ännu ej torkat så mycket, att det angreps av någon av 

 märgborrearterna, men längre fram på sommaren äggbelades den nedre 

 delen av stammen till 6,4 m ö. m. av den större tallviveln. Då det en- 

 ligt författarens erfarenhet knappast finnes någon insekt på tallen, som 

 sä hålles efter av hackspettarna som tallviveln, var det ej förvånande, 

 att barken på den nedre delen av stammen till omkring 1,5 m ö. m. 

 var borthackad av gröngölingar. 



Ännu så sent som i november var tallens krona enligt benäget med- 

 delande av jägmästare F. Bergman grön. På våren 1920 angrepos i 

 den nedre delen av stammen några partier, som ej tagits i anspråk av 

 tallviveln, av den bleka bastborren, men i den övre delen av kronan, 

 där ingen av dessa arter förekom och barken ännu var grön, höll den 

 mindre märgborren nu pä att yngla. 



En annan iakttagelse belyser samma förhållande. Från Bjersgård vid 

 Gråmanstorp i nordvästra Skåne kom på våren 19 18 en anhållan till 

 Skogsförsöksanstalten att undersöka en insekthärjning, som pågick i ett 



