70 IVAR tra(;ardh 



Virke, som fälles under sommaren och hösten, undergår till 

 följande vår sådana f()rändringar, att det då ej angripas av 

 den större märgborren. Upplägges virket exponerat, försiggå 

 dessa förändringar sä hastigt, att huggningen utan risk kan 

 fortsättas till november. Upplägges virket däremot beskug- 

 gat, sker förändringen vida långsammare, så att huggningen 

 ej kan fortsättas längre än till slutet av augusti. 



Då vidare, som tidigare visats, den större märgborrens 

 svärmningstid även i norra Sverige vanligen är förbi i början 

 av juni, ingen 2-dra generation förekommer och den senare 

 kull, som potentiellt finnes, sällan kommer till utveckling, 

 finnes således en period av från 2^/2 (beskuggat virke) till 5 

 månader (exponerat virke), under vilken huggningar kunna 

 xerkställas, utan att några åtgärder behöva företagas mot 

 den större märgborren. 



Det är sannolikt, att genom lämplig barkning av det inne i 

 bestånden liggande virket den riskfria perioden kan avsevärt 

 förlängas. 



VII. SKOGSELDARNAS INVERKAN PÅ MÄRGBORRARNAS 



FÖREKOMST. 



LAGERBERCi framkastar (s. 171 — 172) den teorien, att den bekanta 

 Särna-härj ningen skulle leda sitt ursprung från ett stort, omkring mitten 

 av 1880-talet uppkommet brandfält. I de genom branden skadade trä- 

 den hade de haft tillfälle att starkt föröka sig och sedermera hade de 

 slagit sig på den av branden oberörda skogen. 



Det finns åtskilUgt som talar för LAGERBERGS antagande. Ratzeburg 

 (s. 210) omtalar också efter Heyers' iakttagelser, att den större märg- 

 borren gärna angriper tallar som skadats av eld, och WiLLKOMMS skild- 

 ring" (s. 231 — 236) av den stora märgborrehärjningen i Livland år 1868, 

 vilken uppkom som en följd av skogsbrand, är mycket belysande för, 

 huru det kan gå, om man låter märgborrarna få ostört föröka sig i de 

 av branden skadade tallarna. 



Trots upprepade varningar från skogsmännens sida underläto myndig- 

 lieterna att fälla och hugga upp de brända träden, och inga åtgärder i 

 denna riktning blevo vidtagna förrän år 1871, men då var det nästan för 

 sent att uträtta något eller i varje fall omöjligt att göra några åtgärder 

 i så stor måttstock, som nu behövdes för att åtgärderna skulle bli effek- 

 tiva. WiLLKOMM beräknar nämligen, att man skulle behöft fälla åt- 

 minstone 240,000 fångstträd för att kunna uträtta något, varemot man 

 år 1868 .skulle ha kunnat nöja sig med att fälla ett par tusen dylika träd. 



