110 o. TAMM [6] 



Översikt av Sveriges berggrund i dess relation till skogen. 



De viktigaste bergarterna i värt lands skogsområde äro här nedan upp- 

 tagna i ungefärlig ordning frän svagaste kalkverkan till starkare. Varia- 

 tionsvidden är dock inom varje grupp ganska stor. Dä endast relativt 

 betydande områden av de sämre bergarterna (jfr ovan) äro av betydelse 

 äro ej mindre förekomster av sådana angivna ä kartan, se fig. i. 



I. Kvartsiter och kvartsitiska sandstenar. Dessa bergarter bestå 

 av med kiselsyra starkt hopkittade sandkorn, som i sin tur till största 

 delen bestå av kvarts och något fältspat. Strukturen är på grund av 

 den starka förkislingen nästan alldeles tät och gör stenen vanligen 

 obenägen för mekanisk vittring. Då de kvartsitiska bergarterna på grund 

 av sin mycket låga halt av kalkmineral även kemiskt äro mindervärdiga 

 ur vegetationens synpunkt, utgöra de vårt lands allra sämsta bergarter 

 med hänsyn till inverkan på skogen och jordmånen. 



Kvartsiter och kvartsitiska sandstenar bilda inom vårt skogsområde 

 verkligt stora, sammanhängande trakter egentligen endast i övre Dalarna, 

 angränsande delar av Härjedalen samt norra Jämtland. (Dalasandsten, 

 vemdalskvartsit, sparagmit.) Topografiskt utgöra dessa trakter meren- 

 dels svagt undulerade högslätter eller flacka fjällåsar; härigenom accen- 

 tueras ytterligare bergarternas ofördelaktiga inverkan på jordmånen. In- 

 till dalasandstenen ligger det stora porfyrområdet omkring Älvdalen, var- 

 för moränerna inom ganska stora trakter bestå av blandat sandstens- 

 och porfyrmaterial. Porfyren (se nedan) kännetecknas likaledes av mycket 

 låg kalkverkan. Tillsammans bildar sandstens- och porfyrområdet där- 

 för ett ur skoglig synpunkt ganska likartat område, porfyrdelen dock 

 delvis med starkt bruten topografi och bl. a. därför något bättre. 



Övre Dalarnas sandstens- och porfyrtrakter (omfattning, se fig. i), utmärka 

 sig för sina mycket magra skogstyper. Tallen dominerar mer än i någon 

 annan del av vårt land och oftast är tallskogen utbildad som tallhed. A tor- 

 rare lokaler, bl. an. å grus och sand, är denna av en lavrik typ, påminnande 

 om tallhedar, som man finner i övre Norrland (se Hesselman, 191 7 c, 

 s. 1222, Samuelsson, 1917, s. 49). A andra fuktigare lokaler, såsom å 

 moränmark av vanlig beskaffenhet, som till sina fysikaliska egenskaper ej 

 mycket skiljer sig från urbergsmoräner i det övriga Sverige, finner man 

 ofta en ljungrik, tämligen fuktig tallhed med utpräglad råhumus och 

 starkt podsolerad mark. Typen är först beskriven av G. ANDERSSON 

 och H. Hesselman (1908), därefter av Samuelsson (1917). Den är 

 intressant på grund av sin stora resistens mot granen, vilket ej beror 

 på fuktighetsgraden, vilken annars plägar utgöra största hindret för 

 granens inträngande i tallhedarna. Den är lågproduktiv och ofta 



