[7] OM BERGGRUNDENS INVERKAN PÅ SKOGSMARKEN 111 



synnerligen svårföryngrad; den starkt podsolerade marken är ej sällan 

 ortstensbemängd. Där grund vattenståndet är högre övergår dylik hed 

 gärna i försumpad tallskog, likaledes av en ganska säregen typ (G. AN- 

 DERSSON och H. Hesselman 1. c, Samuelsson 1. c). Det synes ej 

 vara tvivel om att de fuktigare tallhedstyperna äro direkt betingade av 

 den mindervärdiga berggrunden. Detta visas bl. a. av att å de tämligen 

 sparsamt förekommande åsbydiabaserna i samma trakt (se nedan) helt 

 andra skogstyper pläga finnas. Övre Dalarna jämte angränsande delar 

 av Härjedalen är utan tvivel det område i vårt land, där berggrundens 

 inflytande ä skogsmarken framstår klarast. Övriga sandstensområden äro 

 knappast så stora, att deras inverkan på skogen blir tydlig. I enstaka 

 fall kan man urskilja deras inflytande, såsom på Kinnekulles nordvästra 

 sida vid Vänerns strand nära Råbäcks hamn, där den grå, kambriska 

 sandstenen uppträder som huvudsaklig jordmånsbildare. Man finner här 

 en tämligen mager tallskog. 



2. Porfyrer och leptiter (hälleflintor). Dessa bergarter ha en rätt 

 varierande kemisk och mineralogisk sammansättning. Deras kalkhalt 

 kan växla mellan ett par tiondels och flera procent. Vanligen är den 

 dock låg. Deras hårdhet och den täta eller mycket finkorniga strukturen 

 gör att de oftast vittra långsamt mekaniskt och på grund därav även 

 kemiskt. Porfyrerna och leptiterna skiljas från varandra för ögat mest 

 på att de förra äga s. k. strökorn, de senare ej. Porfyrer finnas, som 

 till strukturen närma sig finkorniga graniter, leptiter, som likna finkorniga 

 gnejser; sådana varieteter äro i allmänhet bäst ur vittringssynpunkt. 



Porfyrer och leptiter äro mycket utbredda inom vårt lands skogsom- 

 råde. Det stora porfyromrädet i och omkring Älvdalens socken har ovan 

 nämnts. I de östligaste delarna av detta inom Hamra kronopark kunde 

 G. Andersson och H. Hesselman (igo8) uppvisa porfyrens skogligt 

 sämre egenskaper jämfört med den intill belägna graniten. I den oav- 

 verkade urskogen förefanns nämligen pä porfyren ett betydligt mindre 

 antal timmerträd och timmerämnen per har än pä graniten. Moränen 

 bestod på porfyromrädet av övervägande porfyr och på granitområdet 

 av övervägande granit och gnejs. 



Utom Dalarna finnas porfyrområden i västra Jämtlands fjälltrakter, och 

 i Lappland inom Malå-Arvidsjaur och Gällivare-Juckasjärvi. Vad det 

 jämtländska, som till betydande del ligger i fjällregionen, beträffar, så 

 framstår porfyrens inverkan på skogen, där jag varit i tillfälle att iakt- 

 taga densamma, föga på grund av de lösa jordlagrens rikedom på ma- 

 terial av hög kalkverkan från det närbelägna silurområdet. I de stora 

 lappländska porfyrområdena förena sig så många faktorer i deprimerande 

 inverkan på skogen, att det är svårt att säkert bedöma vad som är att 



