[11] OM BERGGRUNDENS INVERKAN PÅ SKOGSMARKEN 115 



Dessas beskaffenhet variera inom mycket vida gränser, beroende på kli- 

 mat, topografi, markens djup till hällen, fuktighetsförhållanden o. s. v. 

 Också variera de något med de ingående gnejsernas, resp. graniternas 

 beskaffenhet. Man kan förutsätta, att t. ex. den relativt kalkrika upp- 

 salagraniten bör alstra en bättre jordmän än den närbelägna kalkfaltiga 

 vängegraniten, men undersökningar angående detta äro ännu ej utförda. 

 LovÉN (1906) konstaterade små skillnader i skogens tillväxt ä graniter 

 och gnejser inom Uddeholms skogar. Emellertid äro de skillnader han 

 funnit ej så stora, och ej heller är berggrunden så noga känd, att man 

 kan tillmäta dem större värde utom vid bedömning av de speciella lo- 

 kaler i Värmland, som han granskat. 



Ju grovkornigare graniterna och gnejserna äro, desto lättare vittra de 

 mekaniskt. Den grovkornigaste av dem alla är revsundsgraniten, som 

 i Norrland bildar två stora områden, det nordliga och större i det inre 

 av södra Lappland jämte vissa angränsande delar av Ångermanland och 

 Västerbotten, det sydliga omkring sjön Revsunden i östra Jämtland. I 

 den senare trakten finnas utomordentligt växtliga skogar, vilkas tillstånd 

 dock säkerUgen ej är att tillskriva revsundsgranitens inverkan (se sid. 

 122). Denna bergart kan, trots sin lätthet att vittra mekaniskt ej utöva 

 någon kalkverkan utöver den gräns, som bestämmes av dess kemiska 

 sammansättning. Vid jämförelse med andra graniter måste emellertid 

 revsundsgraniten anses höra till de bättre. 



Det största gnejsområdet är den sydvästsvenska järngnejsens, omfat- 

 tande större delen av Värmland, nästan hela Västergötland och Halland, 

 västra Småland och norra Skåne. Den till synes ganska likformiga järn- 

 gnejsen företer åtskilliga variationer i struktur och mineralsamman- 

 sättning, vilket i någon mån också återverkar på vegetationen. I 

 nordligaste delen av området, är marken vanligen starkt podsolerad, me- 

 dan brunjorden råder i de sydligaste delarna. Detta beror dock på 

 kUmatet och lövskogens stora utbredning i söder. Av övriga större 

 gnejsområden märkas det i Södermanland, Gävleborgs län samt södra 

 Västerbotten, av granitområden Uppland och östra Småland. Den sörm- 

 ländska gnejsen innehåller ej sällan linser av urkalksten, som således till 

 mycket ringa procent inblandats i de lösa jordlagren. JVven finnes stun- 

 dom silurisk kalk och alunskiffer i djupa moräner. Om dessa kalkberg- 

 arter nämnvärt medverka till de sörmländska skogsmarkernas ofta ut- 

 märkta tillstånd är dock osäkert. I östra Uppland på granitgrund sätter 

 däremot den från silurområdet på havsbottnen utanför Gävle härstam- 

 mande kalkstenen flerstädes sin prägel på marken och gynnar uppkoms- 

 ten av yppiga lövängar. 



4. Grönstenar. Denna stora bergartsgrupp, innefattande dioriter, 



