118 O. TAMM [14] 



gabbrodioriter, gabbroer, hyperiter, diabaser (trapp) och basalter före- 

 kommer i spridda massiv, bäddar och gångar i hela vårt land. Det är 

 en heterogen grupp och dess medlemmar, såsom diorit och diabas, de 

 vanligast förekommande inom Sveriges skogsområde, bestå i sin tur av 

 så många olikartade avarter, att det är svart att generellt ange något 

 om hur dessa bergarter inverka på skogen. Alla äro de kalkrikare än 

 granit-gnejsgruppens bergarter. Minst kalkrika av grönstenarna äro vissa 

 dioriter, vilka också stundom äro fattiga på det viktiga kalk-fosforsyre- 

 mineralet aparit. En mycket viktig egenskap hos grönstenarna är struk- 

 turen. I allmänhet är den finkornigare än hos granit-gnejsgruppens berg- 

 arter och vissa diabas- och basaltarter äro alldeles täta, d. v. s. de olika 

 mineralen kunna ej urskiljas med blotta ögat. I sådana fall äro de be- 

 tydligt svårvittrande och synas ej utöva den kalkverkan, som svarar mot 

 deras kemiska sammansättning. — Starkast av alla grönstenar inverka 

 på skogen och jordmånen de, som med grov struktur förena en starkt 

 kalkhaltig fältspat (labrador) samt hög apatithalt. Sådana bergarter kunna 

 framvisa en höggradig kalkverkan. (Se fig. 3.) Dessa egenskaper till- 

 komma två viktiga grupper grönstenar, nämligen de företrädesvis i Värm- 

 land men även i nordöstra Västergötland, Småland och norra Skåne före- 

 kommande hyperiterna, och den mest i norra Dalarna, men även i delar 

 av Härjedalen, östra Jämtland, Medelpad, Ångermanland och Gästrikland 

 stundom förekommande åsbydiabasen. Ganska hög kalkverkan utöva 

 även sannolikt hälleforsdiabasen i Södermanland och gabbron omkring 

 Rörström i nordvästra Ångermanland (se fig. i). 



Beträffande de värmländska hyperitförekomsterna, som kännetecknas 

 av högproduktiva granmarker hänvisas till den detaljerade beskrivningen 

 i det följande. Åsbydiabasen i norra Dalarna är även bland skogsmän 

 känd för att framkalla bördiga granmarker. Den förekommer som bäd- 

 dar och gångar i sandstenen och porfyren och ger sig ofta tillkänna ge- 

 nom vegetationen. Det råder nämligen en ovanligt stor kontrast i kalk- 

 verkan mellan åsbydiabasen och den omgivande porfyren eller sand- 

 stenen, vilket ofta motsvaras av en stor kontrast i skogstyp. I slutt- 

 ningar framkallar diabasen mullrika granlundar, såsom beskrivits av 

 Samuelsson (191 7). Denne författare anför åtskilliga lokaler med ört- 

 rik granskog inom Dalarnas porfyr- och sandstenstrakter. En gransk- 

 ning av tillgängliga geologiska kartor ger vid handen, att över hälften 

 av dessa ligga på eller intill förekomster av åsbydiabas. (Beträffande en 

 av lokalerna, Björnberget i Älvdalen, har jag själv iakttagit en mängd 

 diabasblock, ehuru geologiska kartor ej utvisat någon fast diabasföre- 

 komst. En mindre sådan torde av blocken att döma dock förefinnas). 

 Tvänne av SAMUELSSONS örtrika granskogslokaler ligga på Öjediabas, 



