[19] OM BERGGRUNDENS INVERKAN PÅ SKOGSMARKEN 123 



Marken är mycket lättföryngrad och torde beträfifande produktionsför- 

 måga kunna mäta sig med Bergslagens bättre marker. Anmärkningsvärt 

 är, att kalkverkan ej är nog stark att påverka tallens stamform; just 

 denna trakt utmärker sig för långa, raka, kvistrena, utomordentligt vackra 

 tallstammar. Här samverka en starkt kuperad topografi med en ringa 

 kalkinblandning i urbergsmoränerna att framkalla de gynnsammaste skogs- 

 förhållanden, som på denna breddgrad kunna tänkas. Trakten framvisar 

 också ypperliga exempel på hur sluttningar förmå förstärka verkan av 

 en i ringa mängd i marken förekommande beståndsdel med hög kalk- 

 verkan (jfr sid. 109). Detta framträder bäst vid jämförelse med åtskil- 

 liga platåer inom Jämtlands silurområde, där kalkverkan på grund av 

 urlakningen i marken (se ovan) ej är stor. Jfr HesSELMAN 1917 a, s. 39g. 

 Bördiga jordmåner med produktiva löv- och granskogar träffas här och 

 var söder om de mellansvenska silurområdena. Ofta nog i dessa trak- 

 ter saknas ordnad skogsskötsel och marken ligger som tämligen ovår- 

 dad betesmark, varigenom kalkens inverkan på skogen ej är så lätt att 

 skönja. I Skånes trakter med moränmärgel, bildad övervägande av krit- 

 och silurformationens bergarter, förekomma som bekant bördiga bok- 

 marker. Mellersta Sveriges urkalkstenar, som ej ha en utsträckning 

 jämförlig med de nu beskrivna kalkstenarna och ej heller äga lika lös 

 struktur, förefalla att blott utöva en ganska lokal inverkan på vegeta- 

 tionen. 



Om de värmländska hyperitförekomsternas inverkan på 



skogsmarken. 



Hyperitens gynnsamma inverkan på vegetationen är känd sedan gam- 

 malt (Myrin, i 83 i, Larsson 1868). Törneboiim framhåller den i sin 

 beskrivning av berggrunden i mellersta Sveriges bergslag (TöRNEBOllM 

 1880). RiNGIUS (1889) bedrev botaniska studier i hyperittrakterna, var- 

 till jag nedan återkommer. Skogsmännen fingo tidigt sin uppmärksam- 

 het riktad på hyperitbergen på grund av de högproduktiva granbestånd, 

 som där finnas. Detta kom även till uttryck i LovÉNS (1906) bekanta 

 arbete, där han finner årliga medeltillväxten för granen och tallen på 

 hyperitgrund vara resp. 8,52 och 3,73 kbm per har och år, medan den 

 å gnejsgrund anges till 5,47 och 2,70 kbm, allt under förutsättning att 

 markens produktionsförmåga genom god vård utnyttjas. Ytterligare har 

 uppmärksamheten på hyperitmarkerna riktats genom TiBERGS arbeten 

 (1906, 1907, 191 i). Denne ådagalade', att det väsentliga vid hyperitens 

 inverkan var kalkhalten, vilket f. ö. framhållits av både geologer och 

 botanister. 



