126 O. TAMM [22] 



vidare gjort detaljstudier och rekognosceringar på ett tiotal hyperitberg 

 omkring Deje, Mölnbacka och Nyed, slutligen har jag besökt flera hyperit- 

 berg i Östmark, däribland det för sin rika flora berömda Ränneberget samt 

 Ormhöjden i Lekvattnet. Som redan av flera författare framhållits, bilda 

 de större hyperitförekomsterna i norra Värmland storslagna berg, ofta 

 med branta sluttningar. Ju längre söderut man kommer, desto lägre 

 och mera platåartade bli bergen och nere vid Vänern höja sig hyperit- 

 massorna blott obetydligt över omgivningarna. En annan olikhet är 

 att i norra Värmland moräntäcket utom på de allra högsta terrängerna 

 är ganska mäktigt, medan det t. ex. i Mölnbackatrakten och längre 

 söderut är särdeles tunnt. Ännu sydligare tillkommer att de lösa jord- 

 lagren på de uppstickande bergen intensivt bearbetats av havets eller 

 Vänerns vågor vid den tidpunkt, då landet låg lägre än nu. Marina 

 gränsen ligger i hyperittrakterna vid omkring 180 m:s höjd över havet. 

 Under densamma finner man stundom hyperitkuUarna delvis täckta av 

 tunnt, svallat grus. Då isrörelsen i Värmland i stort sett gått från norr 

 till söder, finner man de på hyperitmaterial rikaste jordarterna på och 

 invid de sydliga delarna av hyperitbergen. — Alla de anförda geolo- 

 giska dragen äro, som i det följande skall visas, av stor betydelse för 

 jordmånen och vegetationen i hyperitstråket. 



RiNGIUS, som år 1887 besökte flera värmländska hyperitberg, gör om 

 dem följande allmänna uttalanden: »De värmländska hyperitbergen an- 

 vändas till betesmarker, och då dessa försämras, svedjas (bråtas) de i 

 smärre bitar.» — — »Gräver man igenom det tunna, magra myllagret, 

 påträffas fin vit eller röd sand. Att denna jordmån icke är i stånd att 

 alstra någon yppigare vegetation, är tämligen klart, då denna senare 

 esomoftast, som nämnt, utsattes för yxan och elden. Några homogena 

 växtsamhällen av gran, tall eller björk påträfl"as därför icke, endast i 

 allmänhet yngre blandskog med tall, björk och gran samt mera sällan 

 gråal i ojämn blandning.» 



Den typiska hyperitvegetationen, visande ett betydande antal lund- 

 växter framkommer enligt RiNGlUS egentligen i sluttningar, där »fet växt- 

 mylla finnes». Här kan man träffa en art lundbacksvegetation, ävensom 

 en gråalsformation. RiNGlUS fortsätter i ett annat sammanhang: »Ve- 

 getationen på hyperiten är visserligen kraftigare än på gnejsområdena, 

 men den vackra och rikliga vegetation, som man trott sig finna på de 

 värmländska hyperitområdena åtföljer icke hyperiten i allmänhet, utan 

 endast de högre och brantare hyperitbergen. Den karakteriserar likväl 

 icke formationerna på dessa hyperitberg, utan inskränker sig till en och 

 annan ståndort på deras brantare sluttningar.» 



Som man ser, hade RiNGlUS blicken öppen för samspelet mellan topo- 



