134 O. TAMM [30] 



På de platåer, som användas till betesmarker företer vegetationen ett 

 mycket varierande utseende. Stundom finnas möss- och risrika, utgle- 

 sade, olikåldriga granskogar, stundom å fuktigare ställen gråaldungar, å 

 torrare platser björkdungar, ensnår och till och med möss- och risrika 

 tallbestånd. Tallarna pläga då ha en, vidgrenig kronform, antagligen en 

 följd av hyperitens kalkverkan. Flera sådana tallbestånd har jag exem- 

 pelvis iakttagit å hyperilberg i Ölmetrakten. 



Markvegetationen å betesmarker på hyperitbergen är oftast av syn- 

 nerligen trivial beskaffenhet. Endast i svackor och sluttningar samt i 

 enstaka dungar av gran, björk eller gråal uppträder en kalkpåverkad ört- 

 vegetation. I de utglesade bestånden härska däremot blåbärsris, lingon- 

 ris, Aira Jlexnosa, Pteris aqiiilhia, stundom ljung. Risen äro övervä- 

 gande, dock finner man, att åtskilliga små (avbetade) örter och gräsarter 

 finnas i bottenskiktet mellan risindividen. Humusen är en råhumus, dock 

 av ett gynnsamt slag och nedåt mullartad. Markprofilen är brunjord 

 med här och där fläckar av podsol. På hyperitbergens nordliga ändar 

 plägar podsolprofilen dominera liksom å de ovan beskrivna granskogs- 

 markerna. ' 



Det är alldeles påtagligt, som RiNGIUS framhållit, att vegetationen på 

 dessa platåer, överlämnad åt sig själv, mestadels skulle övergå till ren 

 granskog. Med ledning av de granbestånd som uppkommit på natur- 

 ligt sätt eller av skogsvårdare uppdragits, och som ovan beskrivits, har 

 man rätt att sluta, att åtminstone i mellersta och södra Värmland dessa 

 granskogar skulle småningom bli örtrika. Detta är en följd av hyperitens 

 indirekta men kraftiga inverkan på humusbildningen och skiljer den tyd- 

 ligt från gnejsen, å vilken under liknande förhållanden endast ris- och 

 mossrika växtsamhällen skulle uppkomma. Granskogen blir härigenom 

 på hyperiten en på jordmånsbildningen särdeles fördelaktigt verkande 

 (brunjordsbildande) vegetationstyp, medan den på gnejs eller granitgrund i 

 vårt land plägar verka starkt podsolerände (ris- och mossrik granskog). 

 Den örtrika och den ris- och mossrika granskogen har nämligen ett myc- 

 ket olikartat inflytande på jordmånsbildningen. 



Om det är säkert, att utvecklingen på hyperitbergen i allmänhet går 

 mot en örtrik granskog är det också tillåtet att dra den slutsatsen, att 

 förr, innan människan började rödja och svedja för att åstadkomma bete, 

 örtrika granskogar eller andra örtrika skogssamhällen funnits å markerna 

 i fråga. Denna slutsats stödes kraftigt av att jordmånen merendels är 

 brunjord, som måste ha uppkommit i ett dylikt växtsamhälle. 



De hyperitplatåer, som användas till betesmarker — jag har mest stu- 

 derat sådana å Vallserudshöjden, äro ej som sådana betraktade av vidare 

 förstklassig beskaffenhet. Mig syntes de avgjort sämre än de hag- 



