136 



O. TAMM [321 



marker pä granit- och gnejsgrund, som man är van att se i mellersta 

 Sverige. Det slog mig sålunda från allra första stund att hyperitbergen 

 i stort sett fördelade sig mellan förstklassiga granskogar med örtrik mark- 

 vegetation och klena betesmarker, rika på bärris och mossor. Eljest plä- 

 gar man vänta att de högklassiga granmarkerna vid omvandling till 

 betesmarker skola ge bördiga hagmarker, som med någon skötsel kunna 

 ge markägaren ersättning för att de ej ge någon avsevärdare virkespro- 

 duktion. Så är t. ex. fallet med vissa delar av Omberg, vilka befinna 

 sig i enskild ägo och som framvisa mycket bördiga hagmarkstyper, där 

 ett ganska uthålligt betesbruk med fördel kan bedrivas. 



De omtalade egenskaperna hos hyperitplatåerna, särskilt de i södra 

 och mellersta Värmland, äro egendomliga och praktiskt betydelsefulla 

 ur både skogs- och jordbrukssynpunkt. Det är alldeles tydligt att des.sa 

 marker avgjort mer lämpa sig för skogsbruk än till hagmarksskötsel. 

 Orsakerna till detta skall här närmare diskuteras. 



Moräntäcket i södra och mellersta Värmland är i likhet med motsva- 

 rande avlagring i åtskilliga andra trakter tämligen nära norrut från det 

 mellansvenska ändmoränstråket föga mäktigt. Grundast är det natur- 

 ligtvis på de uppstickande bergen. I Mölnbacka— Molkomtrakten finnes 

 et^t tunnt moräntäcke på bergen, vilket ofta icke visar några tecken 

 till vattenbearbetning. Moränerna äro nämligen stenfattiga och rika pä 

 finmaterial. Moränkaraktären framvisas dock tydligt av de stenar av 

 oHka slag, hyperit, gnejs och dalasandsten som finnas inblandade utan 

 att kvantitativt spela någon stor roll. 



Då hyperitbergen städse förete en småkuperad yta, är det alltid talrika 

 hällar, som sticka upp i dagen. I svackor blir moräntäcket något mäk- 

 tigare, men eljest torde ett djup av 40—50 cm vara normalt. Denna 

 hyperitbergens småkuperade yta är säkerligen av väsentlig betydelse för 

 vegetationen. Härigenom begränsas lokala vattensamlingar och försump- 

 ningar till kittelformade svackor å platåerna och befordras ett gott drainage^, 

 vars betydelse klarast framstår vid jämförelse med vattenförhållandena å 

 vissa plana kalkhällsmarker, där just den dåliga vattenavledningen är det 

 förnämsta hindret för skogen (jfr sid. 122). 



På gnejsbergen i samma trakt företer skogens utseende ungefär föl- 

 jande utseende. På sluttningarna växa oftast blandskogar av tall och 

 gran av växtlig typ, i bästa fall med Oxalis acetosella i markvegeta- 

 tionen. Platåerna äro bevuxna med en ganska ren tallskog, där moränen 

 är djupare, med blåbärsris och mossor, där den är tunnare med övervä- 

 gande lingonris och ljung samt mossor och lavar. Tallarna synas vara 

 mycket känsliga för moräntäckets mäktighet; på de tunnare partierna äro 

 de låga och trögvuxna. Där hällen går i dagen, finnes en lavrik tallhed 



