138 O. TAMM [34] 



av impedimentartad karaktär, som vanligt är å hällmarker på urbergs- 

 grund. Hela jordmanen på platåerna är uppenbarligen för torr för granen, 

 som annars med sitt ytliga rotsystem skulle vara mera lämpad att växa 

 å dessa tunna marker. Det är uppenbart, att skogens tillstånd står i 

 det intimaste beroende av jordartstäckets mäktighet. 



En undersökning av sädana hyperitberg, där rationell skogsskötsel 

 råder, visar genast att förhållandena här ställa sig helt annorlunda. I många 

 fall lägger man ej märke till, att marken fläckvis består av häll. Denna 

 är nämligen klädd med ett omkring lo cm tjockt muUager i vilket blå- 

 sippor och andra örter växa. På denna grunda mark kunna granarna 

 uppnå mycket betydande tillväxt. (Se fig. 9, 10 och pl. 2.) De bli emellertid 

 som äldre föga stormfasta och talrika vindfällen ge möjlighet att iakttaga 

 hurusom granens flacka rotsystem står så gott som direkt på den småknott- 

 riga hyperithällen. Vid observation i fält är det svårt att se någon ned- 

 gång i granarnas tillväxt å de grundaste ställena jämfört med de djupare. 



Dylika granskogar på mycket grund mark har jag iakttagit framförallt 

 på Torsberget vid Mölnbacka och Vallserudshöjden i Nyed och dess- 

 utom på ett flertal andra hyperitberg. Av särskilt intresse var ett berg 

 söder om Syrsjön, cirka fem km norr om Forshaga, tillhörande A. B. 

 Mölnbacka-Trysil, som jag besökte i sällskap med statsgeologen Fil. Dr. 

 R. Sandegren, som f. n. sysslar med geologiska kartläggningar i denna 

 trakt. Efter en preliminär undersökning av marken i ett tätt och växtligt 

 granbestånd på bergets platå kom han till den slutsatsen att marken vid 

 geologisk kartläggning snarast borde betecknas som hällmark och ej 

 moränmark. Likaledes har jag i Ölmetrakten iakttagit starkt växtliga 

 granbestånd på hyperitgrund med en markvegetation av Oxalis acetosella, 

 Astrophyllum--3iX\.QX m. fl. för hyperitmarkerna typiska växter, där det ingen- 

 städes var möjligt att få fram någon markprofil, utan under humusen 

 påträff"ades ett tunnt lager med småsten ovan hällen, de sista resterna 

 av ett moräntäcke, som starkt bearbetats av vågor. Även i Östmark, 

 på Rännebergets topp och å Ormhöjden i Lekvattnet har jag iakttagit 

 mycket växtliga granar å mycket tunn mark (ett par dm) och det på 

 nivåer av 400 — 500 m ö. h. Samtidigt företedde granbestånd å 5 dm 

 mäktig morän å en 300 m ö. h. belägen gnejsplatå i samma trakt ett 

 utseende, erinrande om övre Norrlands sämre granskogar. 



En jämförelse mellan sådana hyperitplatåer, som ej underkastats ordnad 

 skogsvård och normala gnejsberg framvisar vissa likheter. En moss- 

 och risrik markvegetation och ett rähumuslager förekommer sålunda på 

 bägge. Det är tydligt, att genom skogsskötseln skarpes skillnaden mellan 

 skogen å hyperitmarker och gnejsmarker i hög grad, genom vanvård 

 (ur skoglig synpunkt) utjämnas densamma. Eller med andra ord: Blott 



