140 O. TAMM [36] 



ringsprodukter, som i hög grad förmå stimulera markens mikroorganismer, 

 en typisk mull. Denna kännetecknas av en hög halt kolloidala, ut- 

 flockade humusämnen; dylika ha även såsom ovan nämnts, i ganska 

 riklig mängd impregnerat mineraljordens översta skikt. Dylika humus- 

 ämnen äga förmågan att upptaga vatten och därvid svälla upp. Något 

 skadligt överflöd av vatten uppköpas dock härigenom ej i marken, ty 

 dennas gynnsamma struktur (klumpstruktur) föranleder ett eventuellt vat- 

 tenöverskott att avrinna, samtidigt som en avsevärd mängd fuktighet 

 magasineras och är i stånd att motverka markens uttorkning. Fenomenet 

 liknar förhållandena på en väl gödslad och bearbetad åker, där jordens 

 struktur och halt av gynnsam humus utgör ett skydd mot stark uttorkning 

 under torra år medan strukturen skyddar mot för stark väta under regnrika år. 

 I granskogen på den grunda hyperitmarken spelar sålunda humusen (såväl 

 själva mullen som den avsevärda humusinblandningen i brunjordskiktet 

 säkert en betydande roll i skogens vattenhushållning, och detta torde 

 vara ett nödvändigt villkor för skogens gynnsamma växt och utveckling. 

 På en djup moränmark kan man antaga att denna roll till en betydande 

 del övertagits av själva mineraljorden, varför här humuslagret ej är fullt 

 så nödvändigt för bevarande av markens fuktighetsgrad. 



I en normal råhumusmark äro de organiska ämnen, som utgöra själva 

 råhumustäcket av en delvis annan natur än de, som finnas i mullen. I 

 råhumusen dominera halvdestruerade växtrester, och blott en mindre 

 del utgöras av de strukturlösa, kolloida utflockningsprodukterna med deras 

 förmåga att svälla och kvarhålla vatten. Anledningen till detta är, såsom 

 har påpekats av bl. a. G. WiEGNER (191 8), att humusämnena i en podsol 

 (d. v. s. under inflytande av en råhumusbildande vegetation) gå över i 

 lösligt tillstånd (soltillstånd) och uttvättas ur markens övre lager i stället 

 för att anrikas. Med andra ord, om podsolering börjar på en brun- 

 jordsmark, d. v. s. om vegetationen övergår från att ha varit örtrik till 

 ris- och mossrik, börja de hopade humuskolloiderna i markens översta 

 skikt att lösas och genom uttvättning försvinna. Markens övre lager får 

 säkerligen härigenom en betydligt reducerad förmåga att kvarhålla vatten 

 under torra perioder, och utgöres underlaget ej av en djup och vatten- 

 kvarhållande avlagring, torde lätt en uttorkning av marken uppstå, all- 

 deles som på en mager, sandig åker, som ej blivit väl gödslad. 



Orsaken till att de örtrika granskogarna på hyperitbergen ej som å 

 andra bättre marker kunna övergå till goda hagmarkstyper tänker jag 

 mig då på följande sätt. När granskogen avverkats uppstår först en 

 yppig nitratvegetation. Om genom intensiv betning all tillförsel av ma- 

 terial till en fortsatt humusbildning, d. v. s. blad, kvistar och andra 

 rester av hyggesfloran och de uppspirande lövbuskarna borttages, måste 



