146 O. TAMM [42] 



volymer kunde erhållas. Denna provtagningsmetod är beskriven av 

 Hesselman (1910). Att överhuvudtaget det var möjligt att i morän ta 

 prov på detta sätt berodde uteslutande på den låga halten stenar. Större 

 rötter undvekos vid provtagningen och finare rötter avskuros med en 

 skarp kniv. De erhållna proven hälldes i tygpåsar, varvid noga tillsågs, 

 att allt följde med. Härefter medtogos de till Försöksanstalten för vi- 

 dare undersökning. Ett prov från granytan kasserades dock före un- 

 dersökningen på grund av abnormt hög kolhalt. 



Å laboratoriet undersöktes proven på följande sätt. Sedan de bretts ut 

 på papper och fått lufttorka, bestämdes deras vikt. Detta upprepades, tills 

 de ej längre minskade i vikt genom fuktighetsavgivande. Härefter frånsikta- 

 des grusmaterialet (kornstorlekar över 2 mm) samt en del rötter. Volymen 

 bestämdes på grusmaterialet och fråndrogs provets ursprungliga volym, 500 

 kbcm. Med ledning av den så erhållna volymen och provets vikt (minskad 

 med grusmaterialets) bestämdes volymvikten av finjorden i naturlig lagring. 



I grusmaterialet, som i genomsnitt uppgick till 7 proc. av provens vikt, 

 bestämdes härefter med hjälp av Thoulets lösning, sp. v. 2,69, hyperithalten. 

 Detta tillgick på följande sätt. Gruset, som skulle separeras, tvättades noga 

 med lösning av surt kaliumoxalat och därefter med vatten och utspädd ammo- 

 niak. Härigenom avlägsnades såväl oorganiska som organiska kolloidhinnor, 

 varvid även bidrog den mekaniska bearbetning, som materialet undergick vid 

 de upprepade sköljningarna. Det sålunda rengjorda gruset lufttorkades och 

 separerades med Thoulets lösning, I denna sjunker alla hyperitmineral me- 

 dan gnejsens huvudmineral, kvarts, kalifältspat och sur plagioklas flyta. De 

 i ringa procent i gnejsen förekommande mörka mineralen, främst glimmer, 

 spela ingen roll vid användande av så grovt material, som i ifrågavarande 

 fall; dessa mineral sjunka eljest i lösningen liksom hyperitmineralen. Genom 

 utplockning med pincett och granskning med lupp kontrollerades att de er- 

 hållna fraktionerna blevo fria från gnejs, resp. hyperitmaterial; detta var ej 

 så svårt, då hyperitkornen ha ett mycket karaktäristiskt utseende. 



Den vid siktningen erhållna finjorden blandades omsorgsfullt. Humushalten 

 bestämdes härefter medels förbränningsanalys (enl. Tamm 191 7). För att 

 bestämma vad jag skulle vilja kalla den aktuella kalkverkan i marken gjordes 

 följande undersökning: Två generalprov, beredda av lika viktsmängder av 

 proven från vardera provytan extraherades med tioprocentig klorammo- 

 niumlösning (10 gr finjord, 40 kbcm lösning) under tre timmar pä vatten- 

 bad. Efter extraktionen fylldes det hela i mätkolvar av 100 kbcm:s volym 

 och av detta uttogs 75 kbcm. lösning, som filtrerades och analyserades på 

 kalk. Resultatet framgår av tab. 2. Försök gjordes dels med naturlig fin- 

 jord, dels med svagt pulveriserad sådan. Egendomligt nog gav den opulve- 

 riserade jorden något högre kalkvärde, vilket möjligen berodde på att dessa 

 extrakt på grund av en tillfällighet fingo stå två timmar i rumstemperatur 

 innan de utspäddes och filtrerades. Två extrakt, ett från vardera ytan, be- 

 handlades samtidigt och absolut likformigt. Det visade sig inga nämnvärda 

 skillnader mellan den klorammoniumlösliga kalkhalten på de båda ytorna, 

 snarast var kalkhalten högst å den tallbevuxna ytan. Då detta kunde anta- 

 gas bero på, att jorden å denna yta genomsnittligt var rikast på hyperit. 



