[43] OM BERGGRUNDENS INVERKAN PÅ SKOGSMARKEN 147 



Tab. 2. Undersökning av klorammoniumextrakten. 



Unlersuchune der H.NClExtrakte. „ ,-, 



^ * CaO 



Procent av finjorden 

 Prozent diT Fcincidr 



1. Tallytan. generalprov 0,094 



Die Kiefernfläche, (leneralprobe. 



2. Granytan, generalprov 0,093 



Die Fichtenfläche, Generalprobe. 



3. Tallytan, generalprov, pulveriserat 0,083 



Die Kiefernfläche, Generalprobe, pulverisiert. 



4. Granytan, generalprov, pulveriserat 0,081 



Die Fichtenfläche, Generalprobe, pulverisiert. 



5. Ovittrad hyperit, grovt pulveriserad 0,073 



Unverwitterter Hyperit, grob pulverisiert. 



gjordes ett klorammoniumextrakt på ovan beskrivna sätt å 10 gram pulveri- 

 serad hyperit, från vilken före invägningen det finaste pulvret genom siktning 

 genom mässingduk av maskstorleken 0,2 mm bortskaffats. Resultatet av 

 denna undersökning (se tabellen) visar tydligt, att den ovittrade hyperiten 

 även i grov kornstorlek så pass mycket sönderdelas vid den beskrivna pro- 

 ceduren, att de erhållna mängderna klorammoniumlöslig kalk i generalproven 

 med all sannolikhet kunna anses ha till största delen uppkommit genom hy- 

 peritmaterialets direkta sönderdelning. 



Denna lilla undersökning lämnar en intressant inblick i den ganska allmänt 

 använda klorammonium-metodens för bestämning av s. k. assimilerbar kalk 

 värde och räckvidd i fråga om mineraljord. Det är uppenbart, att när mi- 

 neralmaterialet i en jordmån består av grönstensmineral, särskilt kalkrik pla- 

 gioklas, så kan den ifrågavarande metoden ge till resultat en kalkmängd, 

 som ej är direkt jämförbar med en kalkmängd, som man fått i en an- 

 nan jordmån, där den klorammoniumlösliga kalken uteslutande varit till- 

 finnandes i absorberad form. En från alla koUoider fri jordart, som in- 

 nehåller dylika mineral, kan exempelvis ge en avsevärd halt av s. k. 

 assimilerbar kalk. I de av mig granskade generalproven är det tydligt, 

 att en helt annan metod för bestämning av den aktuella kalkverkan 

 måste tillgripas. Jag valde då det svagaste av alla lösningsmedel, rent vat- 

 ten, och detta så mycket hellre, som härvid den bekväma bestämningen av 

 extraktens elektrolytiska ledningsförmåga kan användas för att komplettera 

 den rent kemiska undersökningen. Det gällde då först att utexperimentera 

 metod för framställande av lämpliga vattenextrakt. Härvid gick jag tillväga 

 på följande sätt: Växlande mängder finjord, fr. o. m. 2 gr av ett prov 

 extraherades under skakning i en iiaska av jenaglas i maskin med rent vatten 

 av sp. ledningsförmågan 1,3 . ic^, (15°). Härefter filtrerades vätskan genom 

 en platinakon ned i ett elektrodkärl, i vilken ledningsförmågan kunde be- 

 stämmas. Först utröntes, att en timmes skakning var tillräckligt, för att 

 uppnå den högsta ledningsförmåga, som kunde fås. Försöken med olika 

 mängder jord och 50 kbcm. vatten illustreras av följande tabell (Tab. 3). 

 Det visade sig, att ledningsförmågan växer ungefär proportionellt med mäng- 

 den jord till 50 gr jord, d. v. s. lika viktsmängder jord och vatten. Här- 

 efter blir blandningen så tjock, att arbetet försvåras; samtidigt synes led- 

 ningsförmågan åter minska, säkerligen beroende på att den tjocka vätskan 



