150 O. TAMM [46] 



tagande att samma förhållande förefanns mellan kalkhalt och elektrolytisk 

 ledningsförmåga i generalprovsextrakten och partialprovsextrakten har kalk- 

 mängden i de senare beräknats ur den erhållna ledningsförmågan. 



Resultatet av undersökningarna av partialproven framgår av tab. 5 A och B. 

 Det visade sig, att marken i den örtrika granskogen är humusrikare än i 

 tallskogsmarken. Dock äro de erhållna skillnaderna ej så stora, att de till- 

 låta säkra slutsatser. Säkerligen skulle de blivit större, om man kunnat skilja 

 mellan de på kolloidal väg utflockade humusmängderna och makroskopiska 

 fragment av rötter, kvistar, barr o. s. v. som vid förbränningsanalysen alltid 

 komma med. Den aktuella kalkverkan, illustrerad av den i rent vatten lös- 

 liga kalkmängden, är emellertid avgjort större i granskogsmarken och detta 

 till trots av att hyperithalten här blott är hälften mot i tallytan. Hög led- 

 ningsförmåga (resp. halt av vattenlöslig kalk) visar i ingendera provserien 

 någon tendens att följa hyperithalten, utan varierar fullt oberoende av denna. 

 Ej heller föreligga några maxima i ledningsförmåga i de båda profiler på 

 tallytan, där blåsippsplantor förekommo, liksom ej heller fördelningen av de 

 övriga markväxterna visade något samband med densamma. För bedömande 

 av dessa senare frågor måste emellertid det statistiska materialet anses all- 

 deles för litet och det kan härvid blott vara fråga om att söka spåra någon 

 tendens. Ett fenomen av intresse är att såväl humushalten som sp. lednings- 

 förmågan visa de största variationerna i den örtrika granskogen. 



Det intressantaste resultatet av undersökningen av jordproven från de 

 bägge provytorna är att den aktuella kalkverkan, d. v. s. den vatten- 

 lösliga kalken, ej synes direkt beroende på halten av kalkrika 

 mineral utan på det allmänna marktillståndet. Förändringen 

 i marken under inflytande av en örtrik markvegetation sträc- 

 ker sig ej blott till humustäcket utan även ned i mineraljor- 

 den, även om den ej är iakttagbar med ögat. Den yttrar sig 

 på så sätt att större mängder kalk bli lösliga och kunna ut- 

 öva inverkan. Först med hjälp av en lämplig vegetation och ett 

 gynnsamt humustäcke mobiliseras den minerala kalken i full utsträck- 

 ning. Detta resultat är i den bästa samklang med de i det föregående 

 skildrade vegetationsförändringarna å hyperitmarkerna. Det bekräftar 

 på den direkta observationens väg, att en god markvård är i stånd 

 att framlocka mineralmaterialets gynnsamma verkningar. 



Som allmänt resultat av såväl de översiktliga som de mera detaljerade 

 undersökningarna angående hyperitens inverkan på skogsmarken i Värm- 

 land vill jag framhålla följande: 



Hyperitens inverkan på markens beskaffenhet och produktionsförmåga 

 är blott en, visserligen viktig, men ej dominerande faktor i skogens liv. 

 Minst lika viktig är skötselfaktorn. Därigenom att moränerna i stora 

 delar av de trakter, det här gäller, äro ovanligt tunna, blir marken i 

 regel långt känsligare för skötselfaktorn än på många andra håll. Ge- 

 nom en god skötsel får man snabbt fram hyperitens goda inverkan och 



