152 O. TAMM [48] 



ganska tunna marker, ofta till följd av rik mineralgrund och topogra- 

 fiska faktorer högproduktiva, har som bekant blädningsbruket blivit den 

 hos befolkningen rotfasta skogsbruksformen. Man kan ej värja sig för 

 den misstanken att härvid sorgliga erfarenheter av kalhuggning av tunna 

 marker med åtföljande betesbruk spelat in, och småningom inom stora 

 delar av landet bringat trakthyggesbruket i misskredit. Ett trakthygges- 

 bruk på tunna marker måste naturligtvis mer än eljest lägga an på 

 snabba och ej felslående kulturer. 



Om brunjordens degeneration på mineraliskt svaga marker. 



Ovan har visats, att brunjorden på hyperitbergen i vissa fall kan 

 övergå till podsol. Det första stadiet i en sådan övergäng representeras 

 av marken i det detaljundersökta tallbeståndet å Vallserudshöjden, där 

 dock ej förändringen hunnit längre, än att den troligen ganska hastigt 

 kan gå tillbaka. Även där förändringen gått längre, så att en verklig 

 podsolprofil hunnit uppkomma, har den ej blivit ödesdiger. Om också 

 brunjorden endast med svårighet (under inflytande av mull och maskar) 

 kan återbildas, så betyder detta icke så mycket, enär även de podsole- 

 rade hyperitmarkerna lämna en mycket hög produktion. Orsaken till 

 detta är utan tvivel hyperitens höga kalkverkan, som gör sig gällande 

 så fort marken underkastas en ändamålsenlig behandling. Vad betyder 

 då brunjordens förändring till podsol ä marker, som sakna beståndsdelar 

 med hög kalkverkan, vilken som nämnts verkar starkt hämmande på 

 markens degeneration? Detta är i själva verket ett omfattande problem 

 för södra Sveriges skogsskötsel. 



Brunjorden och liknande, ännu ej detaljundersökta jordmånstyper 

 härska i Skåne och Blekinge samt spela en mycket stor roll i Halland, 

 Bohuslän, Småland, Öster- och Västergötland samt Mälarlandskapen. I alla 

 dessa landsdelar är brunjorden att anse som ett tecken till att lövskog 

 eller lövängar fordom vuxit på marken i fråga. På dylika jordmåner 

 planteras nu ofta gran och därvid uppnås en storartad massaproduktion 

 om än rötskador plägar reducera värdet på virkesskörden. I de täta, 

 rena granbestånden försvinner örtvegetationen och en råhumus, huvud- 

 sakligen bildad av granbarr börjar bildas. I bokskogarna händer att den 

 från början befintliga bokmuUen av en eller annan anledning, såsom strö- 

 hämtning o. s. v. börjar övergå i bokråhumus (boktorv). I själva verket 

 inledes härigenom en markförändring av alldeles samma slag som den 

 jag ovan studerat i hyperitmarkerna. 



Det är emellertid tydligt, att hela denna markförändring ställer sig 

 ganska olika å olika mineralisk grund, d. v. s. beroende på vilka berg- 



