176 SVEN PETRINI [12] 



lighet i fråga om barktjockleken, har bestyrkts på ett synnerligen till- 

 fredsställande sätt. 



Materialet för barkundersökningen var hämtat uteslutande från Väster- 

 bottens län, och om något skall kunna avgöras i fråga om medelseriens 

 användbarhet och giltighet på övriga delar av norrlandstallens utbred- 

 ningsområde, måste de hittills utförda undersökningarna kompletteras. 

 Till förfogande stå de ovan beskrivna fem ytorna från Härjedalen och 

 Norrbotten, och för att belysa spörsmålet ha vi att se efter, om dessa 

 fem bestånds avvikelser i fråga om barktyp falla inom de variations- 

 gränser som nyss beräknats för Västerbottens län. 



Maximivariationen ha vi ovan angivit till ± 3 X, varav följer att varia- 

 tionens yttergränser äro 14,4/^ och 8,4/0. Dessa gränser förefalla att 

 vara något vida. Inom Västerbottensmaterialet förekomma dock varia- 

 tioner ända upp till 14,7%. Nedåt är maximivariationen i sagda mate- 

 rial något mera begränsad, i det att lägre barkprocent än 9,4 ej före- 

 kommer i något av de undersökta bestånden, vilkas antal ju dock ej är 

 större än 53, varför man gott kan vänta sig att vid studiet av några 

 hundra bestånd få maximivariationen komplett även på minussidan. 



De nyssnämnda fem ytornas barkprocenter falla samtliga väl inom de 

 angivna gränserna. Försöksytan 437, i Härjedalen, uppvisar 12,5 % bark, 

 försöksytan 493 vid Avafors, Råneå i Norrbotten har 11,3%. Detta 

 tyder på att hela tallområdet emellan dessa orter kan anses tillhöra 

 samma barktyp. Ytorna vid Jörn och Brännberg — alltså betydligt 

 sydligare än Avafors — äro emellertid minus varianter med 9,7 och 10 /o 

 resp., och ytan 82 vid Gellivare är likaså en minusvariant med 9,3%. 

 Som sagt — samtliga barktyper falla väl inom variationsgränserna, och 

 vi skulle alltså kunna våga påstå att medelserien gäller inom hela om- 

 rådet. Men man har dock svårt att värja sig för en känsla av att det 

 är mera en tillfällighet som gör, att just beståndet i Härjedalen är 

 en plusvariant, under det att norrbottensytorna äro minusvarianter. I 

 själva verket är det troligt, att en viss systematisk förskjutning av bark- 

 serien äger rum hos skogstyperna söderifrån och norrut, så att man i 

 fråga om tallen oftare finner tunnbarkiga typer ju längre norrut man 

 kommer. Denna förskjutning synes likväl vara så pass obetydlig, att 

 man i detta sammanhang kan försumma den. En kontrollundersökning, 

 omfattande 5 st. i undersökningen förut ej ingående bestånd i Norrbot- 

 ten, gav en medelsiffra av 10,9%" barkdiameter. De enskilda ytornas 

 värden blevo resp. 11, 12,5, 10,2 ii,6 och g°o, Om vi sålunda ange 

 medelbarkserien till 1 1 /é , torde den utan olägenhet kunna användas 

 inom hela norrlandstallens utbredningsområde för överslagsberäkningar 

 och liknande kalkyler. Då det är fråga om en konkret värdering, bör 



