180 SVEN PETRINI [16 



men alltid är konstant, så snart förhållandet mellan avstånden från noll- 

 punkten till dessa diametrar är konstant. För att få en ekvation, som 

 är riktig för stamkurvan i dess helhet, fordras alltså en funktion, som 

 är så beskaffad, att formklassen ändras på ett visst sätt. Äran av att 

 ha framställt en dylik funktion tillkommer HruKR (2 1903). 



För att kunna demonstrera ovan berörda förhållanden har jag be- 

 handlat provstamsmaterialet från försöksytan 473 på följande sätt. 



Varje provstam har lagts upp grafiskt efter diametermåtten inom bark — 

 tagna på varje meter och dessutom tätare mått på de nedersta 3m- — sä 

 att en noggrant utjämnad stamkurva erhållits, där eventuell rotansvällning 

 likaså utjämnats, varefter brösthöjdsformklassen beräknats och de ut- 

 jämnade diametervärdena avlästs på varje tiondel av längden samt vid 

 25, 75 och 95 %. Dessa diametervärden ha därefter omräknats med 

 diametern på mitten av trädet, alltså diametern vid 50 % av totala läng- 

 den, som enhet. Den erhållna avsmalningsserien är omedelbart jämför- 

 bar för alla provstammarna inom beståndet, i det att samtliga genom 

 de använda relativa måtten så att säga blivit gjorda lika länga och lika 

 grova på mitten, eftersom för varje höjden är = 100 och mittdiametern 

 är = I. 



Medelstamkurvan har beräknats som medeltalet av de relativa dia- 

 metervärdena vid 10, 20, 25, 30 etc. procent av resp. stammars längd 

 från toppen räknat. Denna medelstam har en absolut formklass = 0,724- 



Det gäller alltså att åskådliggöra huru paraboloidformen stämmer 

 för medelstammens avsmalning, varvid n i formel (I) löses ur ekvationen 

 ^/z = 0,724" till n = 2,14. Den paraboliska kropp, med vilken vi ha att 

 jämföra stammens avsmalning, är sålunda något fylligare till formen än 

 den vanliga kvadratiska paraboloiden. Överensstämmelsen med den verk- 

 liga stamkurvan framgår av fig. 4, där den heldragna röda linjen repre- 

 senterar den paraboloid som har n = 2,14. Det visar sig tydligt, att 

 paraboloiden på ett noggrant sätt ansluter sig till stamkurvan i de nedre 

 delarna av stammen, under det att avvikelserna strax ovanför mitten 

 börja antaga allt för stora dimensioner. Av figuren vill det vidare framgå, 

 att en god uljäiiining av rotansvälbiingen erhålles, om man härvid be- 

 gagnar sig av den paraboloid, som bestämmes ur stammens formklass- 

 värde. 



Nästa steg är att sätta avvikelsen i form i stammens översta del i 

 samband med kronan, eftersom kronan är inskränkt till denna översta 

 del. För varje provstam finnes angivet ett exakt mått på var den punkt 

 är belägen, där den gröna kronan börjar, och en sammanställning av 

 dessa siffror visar, att den genomsnittliga kronansättningen i beståndet 

 är 10,7 m över markytan, under det att medelhöjden är 17,7 m. Den 



