182 SVEN PETRINI [18] 



den tar sig uttryck i diametermättens ökning, som vi kalla rotansväll- 

 ning. Det är givet, att vi härvidlag ha att vänta en mycket stor varia- 

 tion. Rotsystemet kan vara utvecklat på olikartat sätt beroende på 

 mark- och fuktighetsförhållandena, och dessutom kan markens beskaffen- 

 het inverka på förankringsmöjligheterna. Så till ex. är det lättare att 

 få träden rotfasta på en fast mark med lagom stenighet än på en myc- 

 ket lös sådan. Det är också klart, att även på en sådan lokal, som kan 

 sägas erbjuda relativt homogena förhållanden, måste de enskilda träden 

 likväl komma att variera i berörda avseende. — Så är även fallet, och 

 det visar sig svårt att finna någon effektiv begränsning av denna varia- 

 tion med de vanliga stamfaktorerna, utan ett litet träd kan exempelvis 

 ibland uppvisa en starkare rotansvällning än ett stort träd inom .samma 

 bestånd, och formen, d. v. s. formklassen, är ej heller avgörande för rot- 

 ansvällningens storlek (jfr Maass 6 191 3). Snarast synes ett högt form- 

 klassvärde draga med sig en större rotansvällning än ett lågt sådant, 

 och detta bör nog förklaras från den synpunkten, att en dålig form på 

 trädet — t. ex. konisk avsmalning — förutsätter så pass grova relativa 

 dimensioner i stammens nedre delar, att en starkare ökning av dessa 

 ej är av behovet påkallad. 



Kan man ej fullt bemästra variationen på sådant sätt, att man erhåller 

 ett lagbundet samband mellan rotansvällningens belopp och en viss annan 

 lätt mätbar faktor, så kan man dock alltid stänga in den inom vissa 

 gränser och lära känna maximivärdena, varutöver en ökning ej är att 

 befara. Och genom att gå till stora medeltal är det kanske också möj- 

 ligt att skaffa sig en användbar serie erfarenhetstal, avsedda för elimine- 

 ring av den störande inverkan som rotansvällningen kan utöva vid be- 

 räkningar som grunda sig på brösthöjdsmått. 



Den första frågan är då huruvida rotansvällningen hos norrlandstallen 

 i regel når upp över brösthöjd, och den nästa blir i huru hög grad den 

 förvanskar brösthöjdsdiametermåttet, d. v. s. vilken korrektion bör man 

 göra för att få det riktiga värdet på brösthöjdsdiametern? 



För att söka ge en så vitt möjligt generell tolkning av frågan, som 

 kunde tjäna som en om än något grov orientering, har jag bearbetat 

 samtliga i undersökningmaterialet ingående försöksytor på samma sätt 

 som angivits i kapitlet angående stamformen, d. v. s. att stamkurvan 

 för alla provstammar för varje yta ha sammanräknats till en medelstam^ 

 vars relativa diametermått beräknats i förhållande till mittdiametern och 

 vars totala längd ovan jord har satts = 100. Här ingår sålunda rotan- 

 svällningen för varje provstam, och den rena stamkurvan — befriad från 

 rotansvällning — har konstruerats som en paraboloid enligt formel (I). 



