188 SVEN PETRINI [24j 



Vidare synes kurvan för kronansättningen ha ett förlopp som över- 

 ensstämmer med en vanlig höjdkurva, och den gör intryck av att vara 

 mycket regelbunden. Med stigande höjd på träden följer en kontinuer- 

 lig höjning av kronansättningen, till dess att vi nätt upp i det översta 

 kronskiktet, där kronansättningen visar en viss tendens till att bli kon- 

 stant, vilket tar sig uttryck i ett flackt förlopp hos kurvan för de 

 längsta träden. 



Räknar man ut kronförhållandet för de olika höjderna inom varje be- 

 stånd erhållas de siffror som meddelas i tab. Ill nedan. 



Siftrorna i tab. III visa, att kronförhållandet ej är konstant för de 

 olika storleksklasserna inom beståndet. Ett genomgående drag är emel- 

 lertid att vi finna det lägsta kronförhållandet varken hos de minsta eller 

 de största träden utan någonstädes i mitten av höjdserien. Detta mini- 

 mum för kronförhållandet inträffar i regel för en storleksklass som ligger 

 ej obetydligt lägre än grundyteraedelstammen. Beståndets medelhöjd kan 

 därför tydligen ej utan vidare användas som utgångspunkt vid en undersök- 

 ning av detta förhållande. Det enda som synes kunna fastslås med större 

 säkerhet är, att de största träden i beståndet ha en krona, som 

 visserligen är högre ansatt från marken i absolut mått räknat 

 än de mindre trädens, men vars relativa storlek överstiger de 

 senares, och att de minsta träden likaså ha en relativt större 

 krona än de medelstora träden. Om vi kunna förutsätta en 

 gemensam kronform för hela beståndet, så betyder detta, att 

 de medelstora träden, eller rättare de träd som äro något 

 under medelstorlek, ha de högsta formpunkterna, under det 

 att såväl de större som de mindre träden ha lägre formpunkt. 



Formen på kronorna varierar ej mycket inom samma likåldriga be- 

 .stånd. Detta visas t. ex. av en sammanställning, som jag gjort för 

 stämplingspostens loo träd. Tvenne formpunktserier ha här blivit be- 

 dömda av olika personer, och jag har jämfört medeltalen av dessa be- 

 dömningar med de formpunktsvärden som erhållas om man utgår frän 

 de mätta värdena pä kronansättningens höjd över marken och anser 

 kronformen vara en kvadratisk paraboloid, i vilket fall tyngdpunkten lig- 

 ger vid 0,4 av kronlängden från kronans bas. Värdena ha icke utjäm- 

 nats, och den synnerligen goda överensstämmelsen mellan beräknade 

 och bedömda formpunktsvärden är slående. (Se tab. IV'). 



För jämförelses skull har uträknats även de serier som en konisk, resp. 

 cylindrisk krona skulle ha givit, dä tyngdpunkten skulle ha varit belä- 

 gen vid resp. Vi och V^ av höjden från kronans bas. Skillnaden mel- 

 lan V3 och 0,4 är ej stor, men effekten blir påtaglig, och det är tydligt, 

 att en systematisk förskjutning av kronans form med dimensionen ej 



