194 SVEN PKIRINI [30] 



den motsatta tendensen i de högre klasserna. Och det kan bero på om 

 de insamlade provträden gruppera sig övervägande i de högre eller lägre 

 diameterklasserna huruvida man får ut en positiv eller negativ tendens 

 för ändringen i formklass med stigande dimension. Jag ser därför alls 

 ingen anledning att i detta fall tillgripa korrelationsmetoden. 



För den praktiska tillämpningen av dessa undersökningar är det dock 

 lämpligt att söka få fram värden över någon korrektion för formklass- 

 fördelningen inom beståndet, och viktigast torde vara att en dylik kor- 

 rektion kan fastslås för de största träden; dels därför, att stämplingspos- 

 terna sammansättas till stor del av dessa, och dels därför, att en 

 ändring här i formklassen betyder mest för apteringen. För de största 

 dimensionerna är tendensen i regel fallande, och det är därför av sär- 

 skilt intresse att se efter av vilken storleksordning formklassreduktionen 

 är. Det har förefallit mig mest naturligt att utgå från medelformklasscn 

 och huvudsakligen fästa avseende vid den minskning av detta värde som 

 de större dimensionerna uppvisa. 



Vid en kubering har detta förhållande mindre betydelse än vid en 

 aptering för försäljning eller köp, då i det senare fallet de högsta eko- 

 nomiska värdena falla pä just de dimensioner som kunna tagas ut från 

 de större träden. I motsats till inverkan av rotansvällningen, som har 

 mest att betyda i fråga om rotstocken men sedan av sig självt reduce- 

 ras mer och mer upp efter stammen, råder här ett omvänt iörhållande, 

 i det att en för hög formklass ger största felet i stammens övre partier. 

 Såsom framgår av en blick på fig. lo, är det nämligen växtfylligheten 

 i den övre stamhalvan, som framför allt karaktäriserar de höga form- 

 klasserna, och detta inverkar avsevärt på huru långt en viss toppdimen- 

 sion kan utdragas. 



Material för en jämförelse föreligger i tab. V, som är en samman- 

 ställning av de relativa formklassvärdena i olika höjdklasser, då alla 

 provstammarnas medelformklass i varje yta sättes = loo. Siffrorna 

 visa helt naturligt samma sak som fig. g, eftersom de omfatta samma 

 tal, endast omförda till relativa kvantiteter. Angående minskningen 

 av formklassvärdet från medeltalet för samtliga stammar och 

 till värdet för de största stammarna framgår det, att denna 

 minskning maximalt uppgår till 3,4 % av medelformklassens 

 värde. Det förtjänar att observeras, att medelformklasscn inom samt- 

 liga bestånd antager ganska höga värden — ingen yta har en formklass 

 som är så låg som 0,70, och det finnes tvenne som närma sig värdet 

 0,75. Att döma av det material som här kommit till användning skulle 

 norrlandstallen vara mycket växtfyllig och formklassen skulle ej heller 

 variera mycket. 



