230 M. G. STÅLFELT [10] 



togs provet 59. De övriga bladen i grenen assimilerade till kl. 7 em. 

 och togos vid denna tidpunkt som prov 63. De anhopade assimilaten 

 utgöra 10 mg pr kvdm bladyta och 10,4 mg pr gr torrvikt (T. V.) 

 samt 31,0 % av de kolhydrat, som provet kl. 7 em. innehöll. Procent- 

 talet 47,0 för bortledning + förbränning är naturligtvis beräknat på 

 den kolhydratshalt, som bladen ägde vid försökets början. 



Efter de värden som erhållits utgör skuggbladens assimilation 

 under ett dygn 58 % av solbladens, beräknad pr torrvikt, och 

 31 % beräknad pr ytenhet. Skuggbladens kolhydratproduktion är 

 alltså betydligt underlägsen solbladens, dock mera på natten än på dagen. 

 Nedsättningen framgår både av de absoluta värdena och av procenttalen. 

 Medan solbladen producera 32,4 mg om dagen och 25,4 om natten, ha 

 skuggbladen som motsvarande tal att uppvisa 23,9 och 9,9. Sättes 

 solbladens assimilation lika med 100 % beräknad pr torr 

 vikt, så är skuggbladens under dagen 73 % och under natten 



39%. 



Denna relativt större nedsättning i skuggbladens assimilationsintensitet 

 under natten kan väl med ganska stor säkerhet hänföras till deras mera 

 ogynnsamma ljusställning under denna tid av dygnet. Den nedre grän- 

 sen för de optimala ljusvärdena måste naturligtvis på morgonen uppnås 

 och passeras tidigare av solbladen än av skuggbladen, medan solbladen 

 också senare uppnå den på aftonen. Solbladen erhålla alltså optimalt 

 ljus längre än skuggbladen. 



I den nu beskrivna försöksserien hade olika blad kommit till an- 

 vändning för de prov som jämföras. De blad som togos afton och 

 morgon voro visserligen från samma gren, men man har ingen 

 garanti för att de båda proven äro fullt likvärdiga i avseende på möj- 

 ligheterna för kolhydratsbildningen. Jag fann snart att bladens tjocklek 

 växlade betydligt i såväl sol- som skuggläge, och att sålunda den an- 

 vända metoden att till varje prov taga hela blad kunde äga en felkälla 

 i dessa olikheter. För att undvika eventuella anatomiska och andra 

 differenser mellan objekten började jag därför tillämpa bladhälftsmetoden 

 för provens insamlig. För bestämmande av bortledningen och assimilat- 

 anhopningen togs hälften av bladet före och andra hälften efter för- 

 söket. Jag leddes till antagandet, att denna metod även borde ha för- 

 tjänster däri att man genom densamma erhöUe ett noggrannare värde 

 på förändringen av kolhydratshalten i bladparenkymet, då det vore 



