258 M. (;. STÄLFELT [38] 



egna assimilationskurvor i en bristande klorofylltillgång, som 

 ej medgiver luftkolsyrans fulla utnyttjande annat än vid myc- 

 ket höga Ijusintensiteter. Assimilationsvärdena vid full solbelysning 

 äro också betydligt lägre hos koniférerna än hos bladväxterna (LUBI- 

 MENKO 1908 a p. 259.) 



Enligt WiLLSTÄTTER och Stoll (1918 p. 143 — 161) är ljusets och 

 temperaturens inflytande på assimilationen beroende på balansen mel- 

 lan klorofyllhalten och den protoplasmatiska enzymfaktorn. Om assimi- 

 lationen begränsas av klorofyllet, som fallet är t. ex. hos de av WiLL- 

 STÄTTER och Stoll undersökta chlorinaformerna, så kommer den att 

 stegras med ljuset. I detta förhållande kunde man söka förklaringen 

 till den proportionalitet mellan klorofyllmängd och assimilationsförmåga 

 som framträder hos de båda barrträdens solbarr och skuggbarr. 



Om nu klorofyllhalten hos barrträden skulle utgöra en begränsande 

 faktor för assimilationen, så kan detta ej anses som ett hinder för luftens 

 normala kolsyrehalt att spela samma roll, då såsom jag redan nämnt, 

 Blackmaxs hypotes (1905 p. 89) om minimumfaktorns förmåga att 

 ensamt begränsa assimilationen enligt LUNDEGÄRDH (1921, p. 62) ej längre 

 kan upprätthållas. Det framgår också av LUBLMENKOS uppgifter (1908 a 

 p. 259), att assimilationen hos tall och gran vid stegrad kolsyretillförsel 

 uppnår betydligt högre värden än dem jag erhållit vid mina försök med 

 luftens kolsyrehalt. LUBLMENKOS försök äro utförda med en kolsyre- 

 koncentration av 8 volymprocent (1908 a p. 166). Vid vanligt direkt 

 solljus och temperaturen 20^ erhåller han för Picea excelsa assimilations- 

 värdet 5,0 mg CO2 pr gr friskvikt och timme och för Pimis silvestris 

 4,0. Motsvarande tal ur mina kurvor skulle utgöra resp. 1,5 — 2 och 

 3 mg. Av hänsyn till individuella växlingar särskilt i klorofyllhalten 

 samt övriga olikheter mellan våra försöksbetingelser få dessa jämförelser 

 ej dragas alltför skarpt. Dock är skillnaden mellan våra värden, särskilt 

 vad angår Picea excelsa, så avsevärda, att huvudorsaken utan tvivel måste 

 sökas i de kolsyremängder som använts vid försöken. Talen tyda även 

 på en stor olikhet mellan tallen och granen ifråga om känslighet mot 

 kolsyrestegring, då granens assimilation ökats betydligt mera än tallens. 



Man kan f. n. ej bestämt avgöra, i vad mån de båda barrträdens assi- 

 milation är beroende av kolsyretillgången i allmänhet och den naturliga 

 tillförselns växlingar. Härutinnan lämna LUBIMEXKOS undersökningar 

 intet besked, då de utförts vid rikligt kolsyreöverskott. Det vore därför 

 av stort värde att utarbeta assimilationskurvor för tallen och granen vid 

 mindre stegringar i kolsyretillförseln, särskilt sådana, som ligga inom 

 gränserna för luftkolsyrans lokala och temporära växlingar. Dessa 

 spela givetvis en stor roll, då assimilationen just vid de lägre kol- 



