PAUL SPESSIVTSEFF 



BIDRAG TILL KÄNNEDOMEN OM 

 SPLINTBORRARNAS NARINGSGNAG. 



De flesta europeiska barkborrar skilja sig under den första tiden 

 av sitt liv redan genom sitt yttre ifrån de gamla djuren. Deras 

 kitinskelett är mjukt och Ijusfärgat, de äro svaga och föga rör- 

 liga och deras könsapparat är, efter vad den anatomiska undersökningen 

 visar, icke fullständigt utvecklad. För att erhålla nödvändiga krafter 

 och uppnå könsmognad äro de först och främst i behov av kraftig nä- 

 ring. Detta s. k. näringsgnag varar olika länge hos olika arter och 

 antager olika former, beroende på de olika arternas särskilda biologiska 

 beskaffenhet. I detta hänseende kunna våra barkborrar med undantag 

 av splintborrarna delas i tvenne stora grupper. 



Till den första gruppen höra de arter, hos vilka hela näringsgnaget 

 försiggår på värdväxten. Hos dem sker övergången till puppa under 

 barken i den saftiga bastens övre lager, där de ur puppan utkrupna 

 unga skalbaggarna finna tillräcklig näring och där de kvarstanna, tills 

 de uppnått könsmognad, såsom man till exempel kan se hos de flesta 

 arter Ips, samt hos alla våra Pityogenes- och Pityophthorus--AxX.^x . 



Till den andra gruppen höra de arter, hos vilka näringsgnaget sker 

 utanför värdväxten. Hos dessa arter sker övergången till puppa på ett 

 ställe, fattigt på näringsmaterial, till exempel i splinten [MyclopJiilus 

 minor, Hylesinus fraxi)ii o. a.) eller i trädens tjocka bark [MyelopJiilus 

 piniperda), eller också i döda rötters tunna bark [Hylastes cnnicularius). 

 I alla dessa fall borra de unga skalbaggarna sig ut genast efter sitt ut- 

 träde ur puppan och angripa vid sitt näringsgnag friska träd, förorsa- 

 kande därigenom ibland betydlig skada på skogen. Så borra till exem- 

 pel de båda Myelophilus-zxtQvndi sig in i tallens års- och fjolårsskott och 

 äta upp deras märg. Hos Hylesinus fraxini göra de nykläckta skal- 

 baggarna gemensamt gångar i askens saftiga bark, till följd varav på 

 de angripna ställena på barken karaktäristiska utväxter, de s. k. »Rinden- 

 rosen» bilda sig. Hylastes cunicularijis äter barken på unga granplantor 

 i närheten av markytan och delvis även på rötterna o. s. v. 



Vad beträffar splintborrarna (Scolytus), så måste detta släktes arter 

 till följd av sina biologiska egenskaper hänföras till en särskild tredje 



