Oillens naturalhistoria är ännu en af iktyolosiens brännande 

 frågor; och den är det hiifvudsakligast på grund af de for- 

 dringar, praktiken här ställer på teorien. Här samla sig så 

 många ekonomiska frågor, hvilkas lösning beror af vetenskaplig- 

 utredning af den vigt för sillfiskebedriffcen, att man i sin: ifver 

 fäst siff vid de obetvdlio-aste enskildheter, hvilkas förklaring 

 man fordrat, innan man fått en öfversigt öfver sillens natural- 

 historia i dess helhet. Väl trodde man sig, som bekant, vid 

 midten af förra århundradet eo-a en sådan i den Andersonska 

 teorien om sillens egentliga och gemensamma hem i djupet 

 af norra ishafvet samt dess årliga vandrinoar söderut och till- 

 baka; men felen i denna teori framkallade snart sin reaktion, 

 hvilken hos oss på 1830-talet uttalade sig i Nilssons 

 rakt motsatta åsigt, att »hafvet hyser i sina bassiner olika 

 artförändringar af sill, som der är spridd på djupet och der- 

 ifrån hvarje år uppstiger på närmaste grund för att fortplanta 

 sig». Denna åsigt fick en stor praktisk betydelse, ty härpå 

 grundade Nilsson sitt påstående, att ett sillfiske genom det 

 sätt, hvarpå det iitöfvas, kan tillintetgöras eller åtminstone för 

 långliga tider förderfvas. Bohuslänska sillfisket skvdle vara 

 ett exempel härpå; men detta resultat har blifvit af många 

 bestridt. 



Stridens centrum ligger tydligen i den naturhistoriska 

 utredningen af sillens varieteter, om sådana verkligen finnas. 

 Nilsson antog lu-sprimgligen — i sin Prodrojmcs, 1832 — ej 

 färre än 8 särskilda sillformer vid Skandinavien: Råhosill, 

 Kullasill, Grässill, Storsill, Norsk vintersill och Norsk höstsill 



IT 



vid vestkusten samt Kiviksill och Ströming i Östersjön. Senare 

 — i sin Fauna, 1855 — reducerade han dessa former till 6: 

 Verldshafsformerna Norsk vintersill (Gråbensill) och Göteborgs- 

 eller BoJmssill; vesterhafvets inomskärsformer Kullasill och 



