12 F. A. SMITT, OM SILLHASEKNAS BETYDELSE. 



ställning, hvilken i medeltal säväl för df sex östersjösillarne 

 som för de åtta norska uttryckes genom ett afstånd från nosen 

 motsvarande 48*9 "i af kroppslängden, räknad till mellersta 

 stjertfenstrålarnes spets. 



Att ras-skillnad här förefinnes, måste väl således, tvckes 

 det, i viss mån erkännas — Xilssons åsigter voro kanske icke 

 ogrundade — ; men denna skillnad går tydligen, såsom äfven 

 Peteesen framhållit ^), i jemnbredd med den geografiska åt- 

 skillnaden, och Heincke's mångåriga arbeten ^) i denna fråga 

 hafva lemnat klaven till förklaringen häraf. De olika för- 

 hållanden, under hvilka sillarne på olika ställen lefva och leka, 

 alstra, enligt Heincke, olika karakterer af den mest genom- 

 gripande betydelse. Så har han visat, att i regeln de större 

 sillarne och de, som leka och utvecklas i saltvatten, hafva ett 

 större antal kotor än de, som leka i brackvattcn och lefva 

 under förhållanden, der de i regeln icke hinna samma storlek 

 som de andra. Med ett större antal kotor följer nästan alltid 

 ett större antal spetsiga kantfiäll i bukranden mellan bukfenor 

 och anus. Sillens kotantal vexlar nemligen, enligt Heincke, 

 mellan 51 och 58 ^), och den sill, som vanligen har 54 eller 

 55 kotor, säger han, har 13 eller 14 (sällan 15) kantfjäll mel- 

 lan bukfenor och anus, medan den sill, hvars kotantal är 56 

 eller 57, vanligen har 15, ofta äfven 16 sådana kantfjäll. Dessa 

 karakterer, hvilka i morfologiskt hänseende äro af den mest 

 genomgripande betydelse, äro således bundna vid den geo- 

 grafiska åtskillnaden. Den systematiska skillnad, de innebära, 

 går emellertid tydligen i jemnbredd med utvecklingen; och 

 framtida undersökningar få afgöra, huruvida den ej står i 

 omedelbart samband med åldersförändrinsarne. 



Att ett särskildt utvecklingsskede under bestående för- 

 hållanden kan bibehålla sig såsom slutpunkt för en arts ut- 

 veckling imder dessa förhållanden, är intet ovanligt, och de 

 vngre utvecklino-sskedenas karakterer kimna isvnnerhet hos 

 fiskar, som fortplanta sig, innan de hunnit artens fulla utveck- 

 ling, gå i arf och under vissa förhållanden bibehålla sig. Detta 

 förklarar utan tvifvel såväl den verkliocn rådande skillnaden 



') Vid. Meddel. Naturh. For. Kbhvn 1888. 



^) Die Varietäten des Herings i Ber. Comm. Unters. deutch. Meere. 



') Att detta antal ökas äfven efter den egentliga larvperioden, miss- 

 tänkte redan Sundevall (1. c), ehuru han ej vågade anse en sådan 

 misstanke vetenskapligen grundad. 



