sina Lärare någou gång af passionen kan för ögonblicket missledas> 

 men dock alltid slutar med att träffa sanniügen. — Afven miudrc 

 förtjenster än Professor von Bonsdorffs skulle äga rättvisa an- 

 språk på samtidens vördnad och de öfverlcfvandes saknad. 



Och dessa tvenne, samtiden och de närmast öfveilefvande, 

 äro de, som med den enskilde, för hvad han verkat till gagn och 

 föresyn genom sina dygder, sina förtjenster, såsom menuiska och 

 medborgare, böra uppgöra räkningen och gälda densamma. Det 

 är en tredje makt, som ej kan belasta sig dermed ; som å ena si- 

 dan är för rik för att vårda sig att af någon, vare sig hög eller 

 Jäg, fordra redogörelse för hvad han underlåtit, men å andra si- 

 dan, utan alt anse sig skvldig att aflägga någou särskild tacksä- 

 gelse, tar i heslag, som ett henue rättmätigt tillkommande arf, allt 

 det som hvarje individ förmatt verka för sina medlcfvande och 

 hvaraf några frukter medelbart till henne öfvergå. Denna makt är 

 efterverlden. Huru skulle den befatta sig med den hädansånsnc 

 enskildes medborgsmauna-vciksaniLct, da den, i rikedomen af 

 hädangångna generationers henne gjorda legatcr, knaj)past egnar i 

 Historiens archiver en rad lör alt uppteckna livad hela folk och 

 lidsåldrar efterlemnat såsom återstod af hvad dem var vigligast, 

 kärast och heligast. 



Men fur den cftcrvcild, som inukfuli dröjer pä hädangåugne 

 seklers grafvai-, hvilkas inskrifter tiden bortnött, höja sig, ur djupet 

 af denna de ij&ta.s siad, röster, nu tydliga och klara, fastän d.e 



