SN 
yr 
14 ANDERS HENNIG, FAUNAN I SKÅNES YNGRE KRITA, II. 
men är ej särdeles konstant, ett förhållande som denna species 
har gemensamt med öfriga till gen. Modiola eller Mytilus 
hörande arter. 
Främre randen är hos smärre individer rak, upp- och 
nedtill afrundad; bakre randen bildar en lång, samman- 
hängande båge från umbo till bakre ändan. Hos större indi- 
vider är främre randen ej längre rak utan svagt inböjd (fig. 
16), hvarvid hela formen närmar sig utseendet hos en Mytilus. 
Umbo är spetsig, rak eller krökt och belägen bakom hörnet 
emellan främre och öfre randen. Stenkärnan är högt hvälfd 
stupande nästan vertikalt mot den främre randen, mera lång- 
samt mot den bakre. Dess utsida med oregelbundna, kon- 
centriska tillväxtafsatser. Randen är fint krenelerad. 
Skalet, i ett par fall bevaradt, visar fina radiala ribbor 
(pl. I, fig. 19) af hvilka i skalets periferiska delar ungefär 
15 gå på hvarje 5 mm. bredd. Öfver ribborna och deras 
mellanrum gå koncentriska fåror. MNomliga af dessa bli 
djupare och åstadkomma de här ofvan nämnda koncentriska 
afsatserna på stenkärnan. 
Formen hör ej till de sällsyntaste 1 korall- och bryozo- 
kalken vid Annetorp. Den fins också vid Faxe, hvarest jag 
sett exemplar af ända till 63 mm. längd. De i tuffkritan 
vid Mastricht förekommande exemplaren äro till form och 
utseende fullständigt öfverensstämmande med de i Sveriges 
Yngre krita inbäddade, och arten erbjuder, som GEINITZ! 
säger, ett utmärkt exempel på, huru länge en form kan fort- 
lefva under bibehållande af sina ursprungliga karakterer; den 
fins nemligen redan i neocom och fortsätter derifrån ända 
in i den allra yngsta kritan. Också dess geografiska utbred- 
ning är stor: från England i V, öfver Frankrike, Skandinavien 
och Sachsen, åt Ö in i Böhmen. 
Gen. Pinna, Linng. 
Pinna Sp. 
Två ofullständiga stenkärnor af 3 resp. 4 cm. längd utan 
skal, hörande till gen. Pinna, äro f. n. omöjliga att bestämma 
till species. 
1 Elbthalgebirge, I, pag. 215. 
