Samečci, kteří mají na hřebenovitých tykadlech mnohem delší 

 jednotlivé výběžky a delší poslední článek než samičky, jsou vesměs 

 černí, mají jen holeně a zvláště kolena více méně hnědá a vzadu 

 před špičkou krovek dobře ohraničenou věcší nebo menší červenou 

 skvrnu. Normální samičky mají buď celý štít červenohnědý, neb 

 uprostřed černý a po stranách červenohnědý, první článek tykadel 

 černý, ostatní články jsou čím dále ku špičce svetleji hnědé, až žluté; 

 nohy žlutohnědé; místo červené skvrny před špičkou krovek jest celá 

 špička nepravidelně, červenožlutě lemovaná; šev krovečný jest pravi- 

 delně hnědý. Tuto normální samičku nazval Reitter a. purpuricoUs. 

 Výjimečně jest celý povrch hnědý, a jen špička světlejší, a. sericeus 

 Mor., aneb jest celý povrch více méně hnědý, a jen hlava tmavší 

 a. riifiis Schilsky. 



V katalogu dlužno poopraviti pořad aberraci následovně: 



Xyletinus ornntus Gern. Ross. Hung. 

 $ purpuricolis Reitt . . Ross. Hung., Sloven., Moravia 

 a. $ sericens Moravitz . » » . 



a. $ rufus Schilsky „ . , 



a. (/ atricornis Fleischer . . Moravia. 



IV. Rovněž na Pouzřanském kopci i jinde v okolí Brna našel jsem 

 spářený druh Xyletinus ater Panz, a shledal, že normální samičky 

 mají nohy. tykadla, přední okraj štítu a krovečný šev červeno- 

 hnědý; články chodidel jsou kratší než u samečků. Samičku popsal 

 Schilsky jako zvláštní druh. a jest tudíž druh brevitarsís Schilsky 

 normální samička druhu ater. 



V. Agrilus albogularis ab. teiiebrosus m. Supra toíus obscure 

 r-urpureus. Na vrchu Pouzřanském sbíral jsem též s brněnskými 

 sběrateli četně krásce Agrilus albogularis na různých stepních kvě- 

 tinách; bratr Josef našel krásnou aberraci, která má celý povrch 

 tmavcnachově zbarvený a vespod jest zeleněmodrá. 



VI. Variabilita Liodes badia Sturm. V četném materiálu tohoto 

 v naší republice obyčejného Lioda z Cech jsou tečky v řádcích na 

 krovkách poměrně malé, zvláště ve vnitřních řádcích; jen tečky v 

 postranních řádcích jsou větší; kdežto u téhož druhu, poslaného ze 

 severního Německa a zvláště z okolí Berlína, jsou tečky i v pro- 

 středních řádcích poměrně veliké a pravidelněji postavené; tato 

 lokální raça zasluhuje býti pojmenovanou v. fortepuiictata m., striis 

 fortissime punctatis. Naopak jsou individua k určení ze Španělska 

 zaslaná \q vnitřních řádcích na krovkách nápadně až neznatelně 

 tečkovaná. Mají též štít dopředu znatelněji zúžený a jsou celkem 

 menší našich. Při tak měnivém druhu nestačí tyto znaky ku sta- 

 novení zvláštního druhu, neb i u nás najdeme malá individua 1'2 mm, 

 kdežto největší dosahují délky 2'4 mm. Jest to nanejvýše jižní 

 lokální raça \\ hispanica m. — striis lacvipunctatis. 



16 



