— 34 - 

 2. Pećine okoliša lokvarskoga'. 



Prije nego počnemo razmatranjem samih pećina, treba da spomenemo 

 nešto i o današnjoj lokvarskoj dolini. Dolina lokvarska u pravom je smislu riječi 

 jedno urušeno krško polje, koje leži 723 m visoko nad morem. Smjer njegove 

 uzdužne osi u glavnom je 1VSW — 0X0, te se podudara sa brazdenjem srednjo- 

 trijadičkih naslaga, koje u glavnom čine okoliš lokvarskoga polja i to : Veliku 

 Rebar, Debelu Lipu, Skopan vrh, Jor'in vrh, Slavicu i Flcdnik. Vapnenci srednjega 

 trijasa, koji ovdje sačinjavaju plitku antiklinalu, uvjetovali su postanak lokvar- 

 skoga polja. Držeći se naime tumačenja Cvijićeva^ o postanku urušenih polja, 

 možemo reći, da je potok Lokvarka, koji je nekada tekao znatno više i kojemu 

 je vodena snaga bila kud i kamo jača nego danas, djelovao na trijadičke vap- 

 nence u smislu erodirajućem i korodirajućem. Prilikom boranja gorskog sistema 

 okolice lokvarske, stvoren je tu cijeli niz pukotina. U te pukotine zalazio je 

 potok Lokvarka. pa ih je postepeno raširivao. stvarajući pri tome špiljske hod- 

 nike i dvorane. Grlavna masa vode protjecala je te hodnike, djelujući u pome- 

 nutom smislu, jer je morala teći na granici između vapnenaca i nepropusnih 

 vengenskih naslaga. Posljedica potpiranja kao i kemičko-mehaničkoga djelovanja 

 vode bila je ta, da su vapnenci bili posve razrahljeni pa da su se postepeno 

 rušili, dok se nije konačno srušio cijeli svod pomenutoga spiljskoga hodnika. 

 Ovo rušenje pospješile su i neprestane oscilacije zemaljske kore i stvorile ko- 

 načno današnje lokvarsko polje 'Vidi tablu I., sliku l.i. 



Druga je posljedica tih tektonskih učinaka bila ta. da je potok Lokvarka 

 promijenio svoj tijek, udarivši podzemno ispod današnje kapelice na podnožju 

 brijega Debela Lipa, skrativši time svoj tijek za kojih 1000 m a i više, jer držim, 

 da je jedan dio Lokvarke vode prolazio kroz pećinu Lipa, dok je drugi dio 

 postepeno stvarao lokvarsko polje dotično pećinu, a ponirao je na koncu spilj- 

 skoga hodnika u onu ogromnu vrtaču, koja je oko 800 m udaljena od kote 751 

 na lijevoj strani ceste, što vodi iz Lokava u Delnice. 



Nakon što je stvoreno lokvarsko polje, bila je sad dalja zadaća Lokvarke, 

 da to polje izravna; to baš nije bilo jako teško, budući da Lokvarka, koja je 

 nastavak Velike vode, prima u svom gornjem tijeku i dva oveća pritoka: Srednji 

 potok i Malu vodu. Svi ovi potoci protječu teren, koji se vrlo lako troši, [teren 

 čine naime različni karbonski i vengenski škriljevci i pješčenjaci], zato je jasno, 

 da je voda za vrijeme velikih oborina donosila ogromne mase toga materijala i 

 taložila ga na novo stvoreno lokvarsko polje. Koliko je mase toga materijala 

 Lokvarka nanijela, vidi se najbolje po tome. što ga na nekim mjestima ima u 

 debljini od 8 — 12 m. 



Stime, što je korito Lokvarke palo za kojih 80 m. dogodilo se. da su neke 

 pećine ostale otvorene, a ujedno je od pećine Lipa. kao pećine s riječnim vodo- 

 tokom, nastala suha pećina. Razlog za to, da je baš lokvarski okoliš tako bogat 

 pećinama, jesu u jednu ruku Ijušturni vapnenci u debelim slojevima, puni raz- 

 ličnih pukotina i raselina, a u drugu ruku prisutnost potoka Lokvarke. koji 

 je imao svagda dosta vode. Rekli smo, da Lokvarka ponire nedaleko kapelice 

 na podnožju brijega Debela Lipa; ponor, koji prima vodu, prilično je uzak, tako 

 da za vrijeme jačih oborina Lokvarka zna izaći iz svoga korita. To je natapanje 

 periodičko, a poplava nastaje redovno u proljeće za vrijeme jakih oborina. U 

 smislu Cvijićevu^ možemo lokvarsko polje označiti kao periodičko inundirano polje. 

 Podzemni put Lokvarke veoma je teško odrediti; čini se, da teče smjerom prema 

 Medveđoj špilji, zakrečući odavle prema pećini Lipa, jer se na kraju pećine, u 

 jednoj pobočnoj pukotini na lijevoj strani zamjećuje neki stalni šum. Vjerojatno 

 je, da ta pukotina vodi prema tijeku Lokvarke, koja možda protječe kakovu pećinu, 

 u koju se ruši, proizvađajući onaj šum. No moguće je i to, da se Lr)kvarka ruši i 



1 O nekima od tih pećina pisao je dr. Vuk san u Vijencu br. 3., 1912. i u Prosvjeti 

 br. 1., 1913. Na te se opise nijesam obraćao, nego ih samo pominjem poradi orijentacije. 



2 J. C V i j i ć : Das Karstphjinomen, str. 313. (97). 



3 J. Cvijić: Das Karst])hanomen, str. 297. (81). 



