— 42 — 



od 31". Da li su obje ove propasti u svezi s kakvom pećinom, teško je reći, jer 

 su pukotine u podu vrlo uske. Za propast uz Jerkovu laz postoji velika vjero- 

 jatnost, da ona temeljna pukotina stoji u svezi sa spiljskim hodnikom, koji po 

 svoj prilici vodi prema brijegu Debela Lipa, dotično prema podzemnom tijeku 

 potoka Lokvarke. 



Druga pojava, koja dolazi u svezi s pećinama, jesu prirodni mostovi ili 

 kamena vrata. Takova kamena vrata dolaze u okolicu Lokava u brijegu Golu- 

 binjaku (vidi tablu V., sliku 1.) a imademo ih držati ulazom u nekadanju pe- 

 ćinu. Ako prodemo kroz ta vrata, vidimo u nutarnjosti ogromne kamene balvane 

 kako leže u velikoj vrtači, ograđenoj visokim okomitim stijenama. Nakon što se 

 cijeli svod nekadanje pećine srušio, ostao je od nje samo ulaz u obliku kamenih 

 vrata i pobočne okomite stijene. Uzrok za to imademo tražiti u tektonskim čim- 

 benicima, kao i u slabo položenim trijadičkim vapnencima, koji su činili svod 

 pećine. Uzato su vapnenci bili posve izpunjeni različnim pukotinama, a i de- 

 bljina svoda nije bila baš velika. Držim, da su konačno srušili svod te pećine isti 

 oni faktori, koji su stvorili lokvarsko polje. Prema tomu pada rušenje te pećine, 

 odnosno postanak „Vrata", istodobno sa postankom lokvarskoga polja. 



3. Pećine okoliša karlovačkoga' 





Budući da pećine toga kraja nijesu na okupu, kao one lokvarske, to njihov 

 okoliš i geološku građu ne možemo pobliže zajedno opisati, nego smo prisiljeni, 

 da kod pojedine pećine uzmemo u obzir i odnosni okoliš i geološku građu. 



1. Ozaljska pećina. U kuku, što ga 

 pravi rijeka Kupa probijajući se kroz kredne 

 vapnence između Zaliike i Sopota, dakle 

 koja 2 km od Ozlja, nalazi se ispod brijega 

 jedna slijepa dolina, kojom teče potočić, 

 koji se u njezinom iYT[^-kutu gubi. U toj 

 dolini, koju narod zove „luke", nalazi se 

 u /S'C-kutu ozaljska pećina. Pećina se na- 

 lazi u debelim slojevima krednih vapne- 

 naca, koji imadu brazde u smjeru NW — SO, 

 a proteže se u glavnom u smjeru — W 

 (vidi sliku 8.). Ulaz u pećinu (vidi tablu 

 V., slika 2.) širok je 2'50 m, a visok 1"8 

 m; okrenut je prema SW, te u tome smjeru 

 ide i početni hodnik ; iza toga hodnika ima 

 pećina smjer — W. Nakon nekoliko kora- 

 čaja od ulaza u pećinu spušta se njezin 

 svod tako nisko, da je visina pećine na 

 tome mjestu tek 80 cm. Iza toga mjesta 

 uzdiže se svod pećine i raširuje se u 19 m 

 dugu, a do 9 m široku dvoranu, koja se 

 svršava dvjema pobočnim hodnicima. Neda- 

 leko ulaza na lijevoj strani pećine odvaja se 25 m dug i do 2"6 m širok hodnik, 

 koji ide iz početka prema NW, zakreće zatim na lijevo u duljinu od 187 m i 

 širinu 1'8 m, pa se svršava slijepo prema SO. Cijela pećina ima za osnovu sistem 

 pukotina, od kojih se osobito ističu tri smjera: jedan glavni smjer 0W, koji je 

 bio uvjet za postanak pećine, zatim pukotine smjera NW — SO i NO — SW, koje 

 su bile uvjet za postanak pobočnih hodnika. Važna je svakako pukotina NO — SW, 



Slika 7. 



1 nekim pećinama toga okoliša nalazimo opisa od D. Hirca: Prirodni zemljojjis Hr- 

 vatske i Slavonije. I. str. 702.; na strani 687. spominje se, da je Ozaljsku pećinu istražio prof. 

 rakovačke realke Sapetza, iza njega J. Stigler. Za „Vrlovku" i „Vražić'' spominje se, da su o 

 njima pisali St. Birola, R. Strohal, Lj. Dvorniković i E. Laszowsky. 



