— 33 — 



dok se embrionalni poklopac ili krov (okrugla pločica), što ga izlučuje tjemena 

 ploča hidrantova pupa, otkida i odbacuje, čim razvijen polip pruži svoju glavicu 

 napolje. Poradi toga se Levinsen, Brocli i Kramp ne žacaju izjaviti, da je 

 operkularui aparat u toga tipa integrirajući dio hidroteke, samo protanjen i u 

 nabore složen. 



Prije su Brocli i Levinsen držali, da ono, što vrijedi za poklopac Cu- 

 spidelle, vrijedi i za poklopce svih ostalih rodova porodice Campanulinidae, 

 Lafoeina, Oplorhiza, Canipanulina i Open-ularella, a ovamo spadaju još i rodovi 

 Galanthula Hartlaub i Zygodadyla Brandt, koje Levinsen ne spominje, a da za to 

 ne daje razloga, možda jer ih drži nesigurnima i suviše slabo poznatima. Izu- 

 zetak bi činio rod Lovenella (koji Levinsen [35] također ne spominje, premda 

 je siguran i dobro poznat), kod kojega je operkul sigurno derivat većega dijela 

 tjemene ploče, dotično embrionalnoga krova. 



Kramp (28) je međutim našao, da tome nije tako; potanjim istraživanjem 

 hidrantove ontogenije oblika Calijcella syHnga L. našao je on. da operkularni aparat 

 postaje od same membrane, što je izlučuje tjemena ploča, t. j. od krova hidro- 

 teke, te da je od početka oštrom linijom odijeljen od ravnoga ruba same hidro- 

 teke. Centralni se dio krova gubi, a periferni se dio nabira i tvori operkularni 

 aparat. Sad se tek vidi, koje značenje ima pogranična linija, što dijeli operku- 

 larni aparat od stijene hidroteke. Levinsen je (33, cit. po Brochu, 7, str. 162.) 

 još prije, negoli je pravi karakter te linije bio poznat, upotrebio tu osobinu za 

 sistematske svrhe, dok B r o c h (7) nije htjeo tome pridavati nikakve važnosti, 

 jer je držao, da pojava te pogranične linije zavisi lih o debljini hidrotekine 

 stijene. Međutim stoji istina po srijedi. Nema doduše uvijek onda te pogranične 

 linije, kad je poklopac derivat krova, što ga izlučuje embrionalna tjemena ploča, 

 no kad ta linija dolazi stalno (Galycella, Lovenella, Tetrapoma, Thyroscyphus i 

 Parascypkus), onda je sigurno, da je operkularni aparat toga oblika izravni de- 

 rivat tekina krova. 



Raznoličnost u građi i u genezi operkularnog aparata povećava se još time, 

 što se one partije poklopca, koje čine same bore, mogu proderati ili uopće sa- 

 svim izgubiti, tako da ostaju manje ili više samostalni segmenti, koji za zatvo- 

 rena stanja operkularnog aparata imaju izgled trouglatih zubića, ali zapravo imaju 

 više nepravilne jezičaste konture, te se svojim rubovima djelimice prekrivaju i 

 tako nastaju prividno pravilnije konture. To biva u rodovima Campanulina, Ca- 

 lycella i Opermlarella. U roda Lovenella je pored toga komplicirana pogranična 

 linija time, što je zubičastim uzvisinama podijeljena na toliko nešto udubljenih 

 partija, koliko segmenata nosi operkul. 



Ova raznoličnost u građi i razvoju operkula u Campanulinida nagnala je 

 Levinsena na zaključak, da su se pomenuti raznolični tipovi operkularnog 

 aparata razvili nezavisno jedan od drugog, svaki na drugi način, ili polifiletski 

 (Levinsen, 35, str. 293.). Kao štw su to i drugi autori činili, tako se i ovdje više 

 upozorivalo na različnosti operkula, ali je sad na redu, da pokažemo, kako se sve 

 te na oko velike različnosti daju lako svesti na identičnu osnovu. Do toga je 

 rezultata dovelo proučavanje ontogenije Camelle, koja prikazuje prijelaz od jednog 

 ekstrema k drugom. Zato ćemo prije, nego razvijemo teoretske izvode, opisati 

 razvojne prilike Camellina hidranta. 



Mladica Camelle izgleda u prvo vrijeme kao stolonička izraslina hidrorize, 

 samo što joj je površina urešena spiralnom brazdom (značajka drška). Kad vege- 

 tacioni vršak u rastu dopre do visine, određene za držak, stane se proširivati, 

 dok ne dosegne širinu buduće hidroteke. Prije gotovo šiljat vegetacioni vršak 

 proširuje se u tjemenu ploču, koja neprestano izlučuje hitin na svojoj površini, 

 osobito na rubu. Osnova budućeg hidranta tako je široka kao i buduća teka, te 

 se ektoderm svuda drži hitina (slika 9.a). Neprestanim rastom u duljinu produ- 

 žuje se osnova hidranta, a proširuje se tek neznatno, tako da ostaje gotovo ci- 

 lindrična. Kad je pup dosegao visinu od jedno tri četvrtine budućeg hidranta 

 (slika 9.bj, staue se u srednjoj svojoj trećini osnov polipa odmicati od tekine 

 stijene, tako da izgleda stegnut. Iznad te partije ostaje tkivo i nadalje u uskom 

 dodiru s tekom i to u cijeloj gornjoj trećini pupa. Bazalno ostaje samo jedna 

 uska kolutasta partija tkiva priljubljena uz hitinsku teku (bazalni pojas), a ispod 



PRIRODOSLOVNA ISTRAŽIVANJA HUV. I SLAV.. SV. 7. 3 



