— 47 — 



poslije obavljena razvoja i oslobođenja sekundarnog gonofora dolazi još i do 

 tvorbe daljih, nijesam mogao sa svom sigurnošću ustanoviti, ali mi se to čini 

 vrlo vjerojatno (isporedi sliku 6. na tablici, gdje se ispod očito sekundarnog 

 gonofora vidi posve mlada osnova tercijarnoga). Ta pojava sjeća veoma na pri- 

 rodnu renovaciju hidranata. U roda Campanulina veoma je raširen običaj, da se 

 u gonangiju razvija u isto vrijeme samo po jedan gonofor, premda su gonangiji 

 razmjerno veoma veliki. Bit će zanimljivo upozoriti na napadnu analogiju tih 

 prilika, što postoje u različnih oblika bez obzira na familijarnu pripadnost. I u onih 

 oblika, što ih je Goette obradio, a imaju slično građene gonangije kao naša 

 Camella (s tunikalnim cijevima), razvija se u isto vrijeme uvijek samo po jedan 

 gonofor,^ bez obzira na to, je li to medusa, medusoid ili sporosak bez medusoidne 

 građe. Čini se, kao da između oba karaktera postoji prava korelacija. 



U poredbeno-anatomijskom smislu ne odgovara građa gonangija u Camelle 

 građi meduse, premda između obojega imade dosta sličnosti. Entodermne cijevi 

 tunike sjećaju živo na radijalne cijevi, osobito sada kad znademo, da i prave 

 radijalne cijevi medusine postaju kao slobodni izrasci entodermom obložene cen- 

 tralne probavne šupljine. I građa tunike mogla bi se svesti, ako i ne bez iz- 

 vjesnih teškoća, na građu umbrele. No nikako nemamo u gonangiju tvorbe, koja 

 bi odgovarala entokodonu („Glockenkern"); i entodermna šupljina tjemene ploče 

 smetala bi pokušaju, da se građa gonangija svede na medusu. Prema tome pri- 

 stajemo potpuno uz Goette a, kad veli, da se u sličnim slučajima radi jedino o 

 homoidijama a ne o homologijama s medusama, kako je to tvrdio v. L e n d e n- 

 f e 1 d (32) za svoju Eucopellu i za slične oblike. 



Ontogenija gonangija. Pup gonangija može se zarana razlikovati od 

 hidrantova pupa, jer je od početka širi i jači te neprozirniji (kod upadajućeg 

 osvjetljenja je bijel). Među nađenim gonangijima ima veoma različno starih, tako 

 da se bez teškoće može kombinacijom rekonstruirati povijest razvoja. 



Prema svojoj nutarnjoj građi odgovara posve mladi pup gonangija sasvim 

 hidrantovu pupu. Osnova je dvoslojna, a ektoderm tjemene ploče ima izgled 

 vegetacionog vrška. Probavna je šupljina jedinstvena. Kad je pup gonangija do- 

 segao visinu od jedno dvije desetine milimetra, tjemena se ploča stane naglije 

 proširivati, ali je na poprečnom prerezu još uvijek prilično okrugla. Entoder- 

 malna šupljina dosiže sve do visokog ektodermalnog sloja tjemene ploče. Ispod 

 tjemene ploče gubi ektoderm doskora pravilno epitelijalni postav. 



Na jednoj strani posve polipoidno građenoga gonanta zapaža se jača naku- 

 pina ektodermalnih stanica, koje imaju karakter plasmom obilnih embrionalnih 

 stanica. U tu zasada nepravilno poredanu skupinu uklapa se i susjedni ento- 

 dermni sloj, a stanice te partije odavaju tamnijom bojom (na umjetno bojadisanim 

 preparatima) svoj proliferacioni karakter. Jasno je, da je to osnova gonofora, 

 koju Goette (16) običava nazivati „der Keimsack". 



Mlada osnova gonofora ima dakle iznajprije lateralni položaj s obzirom na 

 glavnu os gonangija (gonanta). Ovu smo stranu gonanta već prije nazvali ven- 

 tralnom. U tome se stanju dobro razabira odnos gonofora prema gonantu, na 

 kojem nastaje tipičnim pupanjem (slika 18.). Ektoderm ventralne strane go- 

 nanta (blastostila), koji već ima izgled vezivne tkanine, opkoljuje već najraniju 

 osnovu gonofora, to jest osnovu jednog dijela tunike. Između toga ektoderma 

 tunike i samoga gonoforova pupa postoji neko vrijeme pukotina (slika 18.), 

 koja ae na vršku pupa sve više suzuje pa se napokon gubi, a između vanjske 

 tunike i vanjskog sloja gonoforova ektoderma nastaje dodir. Prema bazi pupa 

 zadržava se ta pukotina u obliku kružne šupljine (slika 9. na tablici) još 

 duže vrijeme. U to se doba odlupio najgornji posve tanki sloj ektoderma sa 

 pupa, pa čini nutarnju tuniku (intimu, slika 18.), koja naskoro stupa u dodir 

 s vanjskom tunikom, te se i dalje tijesno drži uz površinu gonoforova pupa. Iz 

 toga se razabira, da tunika razvijena gonangija, premda se čini jedinstvena, po 

 svojoj ontogeniji to nije, a time gubi još većma od svoje sličnosti s umbrelom 

 meduse. 



Za daljega razvoja gonangija mijenja se znatno odnos između gonanta i 

 gonofora s obzirom na međusobni položaj i na veličine. Osnova gonofora raste 

 naglo i potiskuje sve više srednji dio gonanta. U svome rastu okreće se gonofor 

 i zauzima više centralni položaj, a glavna mu se os postavlja u smjer glavne osi 



