— 52 — 



cijevi. To su dvije šuplje osnove rubnih tentakula. koje počinju najprije kao 

 oraašne rubne nabrekline. suzujući se za daljega brzoga rasta samo veoma po- 

 malo. Na druga dva radija niti na interradijima nema u to vrijeme ni traga da- 

 ljim tentakularnim osnovama. Osnove dorsaluog i ventralnog tentakula rastu 

 naglo jedna prema drugoj tako. da ispunjavaju čitav i onako postrano splosnuti 

 prostor nad velarnom pločom fslika 2. na tablici), a velarna se ploča pove- 

 ćava uslijed rasta mcdusina pupa u širinu. Ipak rastu osnove obiju tentakula još 

 brže, njihovi se vršci počinju doticati (slika 7. na tablici), a zatim se za 

 dalja rasta stanu potiskivati i svijati prema' velarnoj ploči, koja i onako biva 

 sve tanja, što je širi medusin pup. Prema vanjskoj strani ne mogu tentakuli 

 rasti, jer im stoji na putu hitinska kutikula. Doskora popušta velarna ploča ve- 

 likom tlaku tentakularnih osnova i puca u sredini. Poradi toga, što je napetosti 

 naglo nestalo, velum se nešto skupi i tako se velarni otvor (kao otvor na dija- 

 fragmi) naglo širi. a oba' tentakula naviru kroz taj otvor u subumbrelarnu šup- 

 ljinu te vuku sa sobom i velum, sličan slobodnom volanu, prema subumbrelarnoj 

 šupljini (slika 3. i 4. na tablici). Te prilike ostaju sve do oslobođenja me- 

 đuse iz gonoteke. 



Međutim je i manubrij ponarastao i diferencirao se histološki; dužina mu 

 dosiže 0'35 mm ('slika 4. na tablici; na slici 5. manubrij se kontrakcijom 

 skratio na manje od 02 mmj. Tako je sada cijela inače prostrana subumbrelarna 

 šupljina ispunjena. Osnove tentakula veoma su omašne i pritiskuju obično ma- 

 nubrij uz subumbrelu. KŠto više i čitav slobodni rub meduse, koji se znatno pro-. 

 širio i zadobio različne privjeske, ne nalazi dosta mjesta za razvoj, pa se gura, 

 složen u nepravilne nabore kao zgužvana maramica, prema subumbrelarnoj šupljini. 



U posljednjoj fazi razvoja diferencira se rub umbrele. Broj se tentakula ne 

 povećava, no ipak nastaju u druga dva radija (lateralna) jedva zamjetljivi iz- 

 danci ruba, te izgleda, kao da je stijena kružnog kanala neznatno izvučena 

 (slika 19. c) ; tu izbočinu možemo nazvati rudimentom tentakula, no upozorujem 

 na to. da se od prvog početka razlikuje od najranije osnove prvotnih dviju 

 pravih tentakula. I u interradijima javljaju se takve izbočine. Njihov broj i točne 

 položaje nijesam mogao sigurno ustanoviti, jer se na cjelovitim preparatima do- 

 voljno ne razabiraju, a rezovi zgužvanog ruba meduse koja sazrijeva, jesu tako 

 komplicirani i nepravilni, da se rekonstrukcija nikako ne može provesti. 



Osim toga se na rubu meduse razvijaju veoma karakteristični osjetni or- 

 gani, što je znatno olakšalo opredjeljivanje inače nezrele meduse. Na dva mjesta 

 u svakom interradiju podebljava se entoderm kružnoga kanala, i tu se javlja 

 skupina protanjenih visokih stanica, koje se tamno bojadišu. te konvergiraju 

 svojim slobodnim krajevima (slika 20.) ; gledane sa strane čine tako tamniju 

 otprilike okruglu pjegu. Ove stanice čine retinu medusina ocela. te su prema 

 tome osjetne stanice za osjećanje svijetla. Među stanicama retine ima drugih 

 nižih stanica među bazama onih prvih. Te bazalne stanice izlučuju mnogo vidnog 

 purpura. Odebeo sloj purpura čini neku zdjelicu, a pred otvor te zdjelice izlu- 

 čuju opet druge intersticijalne stanice staklovinu. koja se formira u prilično 

 pravilnu kuglatu leću f^slika 13. na tablici). Tako dobivamo prilično kompli- 

 cirano građeno oko. Oko sličnog tipa opazio sam u Cladoneme, koja pripada 

 Anthomedusama. Razlika je među obadvjema u glavnome ta, što se oko u Clado- 

 neme razvija u ektodermu rubne nabrekline (Hadži 18a). te mu leća gleda di- 

 rektno napolje. Ocelus Camelline meduse čisto je entodermalna tvorevina, a 

 položen je na nutarnjoj stijeni kružnoga kanala. 



Na istim mjestima, gdje se u entodermu razvijaju oceli, a takovih mjesta 

 ima osam, razvijaju se u ektodermu subumbrele blizu ruba, gdje subumbrela 

 prelazi u velum i statociste. Uslijed snažne proliferacije stanica nastaje jaka 

 iznajprije solidna izbočina (slika 20.), u kojoj se naskoro javlja pukotina, a 

 ova se onda proširuje u mjehurić, oko kojega se stanice redaju u pravilan 

 epitel. Pojedine stanice ostaju u šupljini i lebde u tekućini, što ispunjava šupljinu. 

 U nutarnjosti tih stanica razvijaju se kristalna kuglata tjelešca; to su statoliti. 

 Statoliti postaju redom u većem broju, te se postavljaju otprilike u luk. Oini 

 mi se, no sasvim sigurno nijesam to mogao na rezovima ustanoviti, da šupljina 

 statociste komunicira direktno s vanjskim svijetom. 



