— g - 



nožne ploče dotično prema hvatištu bazalnog dijela askona, podebljava se poste- 

 peno nožna ploča, uslijed umetnutog hladetinastog sloja, pokrivenog odozgo i odozdo 

 pinakodcrmnim epitelom. U tom hladetinastom sloju uklopljene su kao svuda u 

 askona trokrake sagitalne skeletne iglice. Razumljivo je, da se gibanje pinako- 

 dermuog epitela priopćuje podatnoj hladetinastoj tvari (sasvim je naopako, kad 

 se pripisuje toj tvari sposobnost aktivne kontrakcije, kako su to neki stariji 

 pisci kušali). Krute pak iglice, uklopljene u podatnoj tvari, koja sama biva pasivno 

 potiskivana, bivaju također aficirane od tog gibanja, pa mijenjaju prema tome 

 svoje položaje. Gdjegod je pinakoderm na miru, stoje skeletne iglice pravilno 

 poredane. Bazalni, duži krak stoji u smjeru dužinske osi askona. U nožnoj ploči 

 stoje te iglice na oko nepravilno poredane. Kod potanjeg motrenja možemo 

 konstatirati, da se iglice prilagođuju (naravno posve pasivno) smjeru gibanja 

 okolišne partije pinakoderina. To se najljepše može vidjeti na rubu, gdje se stvaraju 

 makropseudopodiji (vidi sliku 3.c). 



Izrazito ameboidne nožne ploče nalazio sam poglavito u pojedinačnih mladih 

 askona, pa v i u onih, koji su se nalazili u živom rastu, dijeleći se i tjerajući 

 „pupove". Što veći bivaju askoni, to su ini i nožne ploče omašnije, pa se čine 

 sve manje zgodne za aktivno gibanje. S jedne strane biva hvatište askonove 

 baze sve deblje, a s druge se strane sve više nakuplja hladetinasta tvar među 

 pinakodermniin epitelom. Držim da ne idem krivim putem, ako odatle zaključujem, 

 da poradi toga biva i gibljivost askona u cijelome manja. Za komplicirane askonske 

 korme (soleniscus, auloplegina, nardorus i t. d. po Haeckelovoj nomenklaturi), 

 osobito ako se drže podloge s više nožnih dijelova, a ne samo s pomoću jednog 

 drška, mislim, da se uopće ne mogu više u cijelosti gibati s jednog mjesta na 

 drugo. Za askonski stadij Sycona (Olvnthus) živo sam uvjeren, da se može gibati, 

 dok za odrasli oblik nije sigurno, ali bi svakako valjalo živi objekt baš za tu 

 svrhu istražiti. Da se ličinke iza „pričvršćenja" gibaju, puzajući po podlozi, to 

 se čita jasno i razabira se iz slika svih pisaca, koji su istraživali razvoj kalkarnih 

 spužava. Svi oni jednoglasno opisuju i rišu pseudopodijima slične nastavke ame- 

 boidnih rubnih nastavaka, („marginal pseudopodia" Minchin), pa je li onda vje- 

 rojatuo, da sve to služi samo boljem pričvršćenju? Minchin (116, str. 69.) 

 nije se mogao oteti napadnoj slici mlade ličinke oblika Clathrina blanca, a da 

 ne kaže: „In i'act, at the metamorphosis it resembles nothing so much as a 

 small (?) Anioeba". Iza riječi „small" metnuo sam znak upitnika, jer je očito, da 

 treba da stoji „great", i to jer je prava jednostanična ameba mnogo puta manja 

 od ovakve amebi zaista slične spužvine ličinke. Sličnost jedva „prirasle" ličinke 

 vapnenastih spužava s amebom ističu i mnogi drugi pisci, a bazalni dio mlađe 

 spužve pridržava još dugo iza metamorfoze svoju sličnost s velikom amebom. 



Za mene nema nikakve sumnje, da su te prilike sasvim iste i u ostalih 

 spužava („porifera noncalcarea " ). Pored cijelog niza opisa i crteža različnih 

 pisaca pogledom na „prirasle" ličinke spužava, iz kojih se odmah može zaključiti 

 na pomičnost ličinaka, upućujem ovdje samo na dva navoda. Delage (20, 21) 

 je na ličinki Aplvsille i to upravo na živome objektu motrio, kako se pseudopodiji 

 na rubu ispružaju i kako upravo napreduju. Delage je odatle za čudo zaključio 

 samo na rast spužve u širinu. Dragocjen nam je navod Maasov (87, strana 

 428.) o „prirasloj" ličinki Esperie, da puža po podlozi; evo kako to Maas 

 opisuje: „Eine sehr eigentiimliche und zuerst t'rappierende Erscheinung kann 

 man auf diesem Stadium (se. etwas metamorphosierte Larve) ofters beobachten, 

 nainlich ein verhaltnismafiig rasches kriechen des ganzen Schwammes". Dalje 

 veli Maas, da se spužva giba poput ogromne amebe, koja je slična plosnoj kori. 

 Još prije je Mets chnikoff (108, strana 369.) opažao isti pojav na ličinkama 

 sikandre, kad su zasjele na dno. On veli: „Solche venvandelte Sehvvamme setzen 

 sich oft auf die Oberflache des Deckglaschens und bewegen sich ganz nach 

 dcr Art der Amoben. Die Ectodermzellen senden dabei konisehe Auslaufer aus". 

 1 Zvkoff (174) je opažao, da mlađe spužvice Spongille, ostavljajući ovoj gemule, 

 aktivno puzaju. Uvjeren sam, da me ne će budući istraživači oprovrgnuti, kad 

 sad ustvrdim, da je vjerojatno, da sve mlade ličinke spužava poslije 

 n sjedanja"na dno puzaju dužeilikraće vrijeme, pada tek kasnije 

 postaju (možda i ne sve bez izuzetka) u pravom smislu riječi 



PRIRODOSLOVNA ISTRAŽIVANJA HRV. I SLAV., SV. 9. I 10. la 



