II — 



bilo s kojeg razloga prolazno stegnuo, zatvorio, pa se upravo zato i diferencirala 

 oskularna cijev, da askon uzmogne lako i brzo prema potrebi zaštite od nepovoljnih 

 vanjskih utjecaja zatvoriti hoanocel i s te strane, kako ga mogu zatvoriti pore 

 na čitavoj površini askonske cijevi (samoga tijela) djelovanjem porocita. Za jake 

 kontrakcije može prolazno biti i sama oskularna cijev, a ne samo oskularni otvor, 

 sasvim nevidljiva. No ima još i drugih prilika za motrenje „lipostomuih" askona. 

 U periodu jakog rasta i s tim spojenog vegetativnog rasploda možemo lako 

 vidjeti više askona, koji su pupanjem ili cijepanjem (diobom) nastali, još bez 

 diferencirane oskularne cijevi i otvora, no i to je samo prolazno stanje, premda 

 može i duže potrajati. Na koncu ipak dobije svaki novi askon svoj oskulum, kao 

 posve specifični karakter spužava. Napokon može oskulum naknadno nestati 

 uslijed redukcije (degeneracije), a to je obično spojeno s „lipogastrijom" t. j. 

 s redukcijom koanocela (zrnata degeneracija hoanocita). histološkim prilikama 

 te pojave bit će kasnije još govor. Dakle lipostomije kao redovitog karaktera, 

 ma bilo i samo lokalne odlike, nema i ne može biti, jer je stalna lipostoinija 

 jednostavno fiziološki nemoguća stvar. Dok pore funkcioniraju kao ulazišta vodenih 

 struja, dotle mora i oskularni otvor funkcionirati kao izlazište nakupljene vode. 

 Prestanu li hoanocite raditi svojini bičevima, prestaje strujanje vode, pore se 

 zatvaraju, a onda se zatvara i oskulum. S druge strane držim vjerojatno — a trebalo 

 bi stvar eksperimentom na živome primjerku ispitati — da bi u slučaju, ako bi 

 bilo kakvim umjetnim podražajem prisilili askon na zatvaranje oskularne cijevi, 

 kao posljedica toga zatvaranja nastupilo zatvaranje pora, pa da bi prestao aktivitet 

 hoanocita kao motora. 



Nijesam motrio zatvaranje oskula na živim objektima, no mogao sam na 

 fiksiranim različnim stadijima zatvaranja proučiti cijeli slijed procesa, koji nije 

 bez posebnog interesa, a ovamo vidim iz studija literature, da se toj pojavi nije 

 posvećivala baš osobita pažnja. Gibanje oskularne cijevi spada među najizrazitija 

 gibanja u spužve, pa je to za starije pisce pored udaranja bičeva u hoanocita 

 bio najizrazitiji znak životinjske prirode spužava. 



Kao nožnu ploču tako i oskularnu cijev izrađuje samo pinakoderm; to nije 

 nikako slučajno, nego stoji u uzročnoj svezi s fiziološkom zadaćom obadvaju dijelova: 

 a to je gibljivost. Dok na nožnoj ploči, bar prema njezinom središtu, nalazim 

 jaču nakupinu ^alertaste tvari, dotle je u askonske cijevi, među obadvjema 

 pinakodcrmuim epitelima taj sloj veoma neznatan. I to biva razumljivo, kad 

 uzmemo u obzir fiziološku zadaću obadviju uredaba. NoŽDa je ploča više na svojoj 

 periferiji i donjoj površini (tabanu) organ za puzanje; ujedno ona osobito svojim 

 eentrumom vrši zadaću stalka, kao uporišta čitave askonske cijevi. Oskularna 

 cijev mora biti u većem stepenu pomična (kružno kontraktilna). Znatnija količina 

 pasivne intercelularne tvari bila bi samo na putu Dožnoj pomičnosti. Među 

 obadva epitela ima samo toliko te tvari (osobito, kad se oskularna cijev nalazi u 

 normalnom ispruženom stanju), da se oni baš ne dotiču direktno (kako to drži 

 E. A. Minchin, 118, za oblik Leucosolenia clathrus), pa da imaju mjesta skeletne 

 iglice, njihove stanice, a onda što je veoma znatno, da i rastopljena hrana 

 može doprijeti sve do slobodnoga ruba oskularne cijevi, jer tu nema hoanocita, 

 koje bi direktnim putem mogle dodavati prerađenu hranu. 



Promotrimo sad oskularne cijevi našega oblika u raznim fiziološkim stanjima 

 (vidi sliku 4). Za običnog držanja čini oskularna cijev direktni nastavak 

 askonske cijevi sužujući se ponešto prema svojem slobodnom rubu. Visina 

 oskularne cijevi iznosi oko O'l mm. Više su oskularne cijevi rijetke, dok se češće 

 znadu znatno sniziti, a da se sam otvor kod toga ne suzuje, nego naprotiv još 

 proširuje. Kako je u takvom slučaju stijena oskularne cijevi podebljana, to je 

 dozvoljen zaključak, da se uzato i vanjski i nutarnji pinakoderm skupio, pa 

 da su pojedine pinakocite postale više, ali da zauzimaju manju površinu (pod- 

 robnija histološka opažanja izvesti ćemo u posebnom poglavlju). Na bazalnom 

 rubu mjeri promjer oskularne cievi oko 0'25mm, a na slobodnom oko O'Sinm. Od 

 bazaluog ruba prema slobodnome biva stijeua oskularne cijevi sve tanja tako 

 da je sam slobodni rub gotovo tako tanak kao i rub nožne ploče, no tu ostaje 

 stijena ipak sve do kraja dvostruka (đvoslojni pinakodermni epitel) 



