- ra 



oblika Leucosoleni<x elathrus 0. S.. koja je sfinkteru slična, pa koja poprijeko 

 zatvara ulaz u hoanocel, te predstavlja posve specificiranu uredbu izrazitog 

 kontraktiliteta. Na jednoj strani te dijafragme osobito su se stanice diferencirale 

 kao kontraktilnc, tako da bi ih lako mogli nazvati muskularnima (Mi ne hi n, 111, 

 str. 434. veli za te stanice: ,,We bave in tbis sphinkter perhaps the most pri- 

 mitive type of muscle-cell in the animal kingdoin"). Na tome sfinkteru vide se 

 granice stanica i bez osobite preparacije (tabla XXIX., slika 12. u Minchina). 

 Druga se činjenica tiče hidroida. U ektodermu cenosarka nije ektoderm 

 diferenciran u izraziti mišično-epitelijski sloj, no ipak je u cijelosti kontraktilan, 

 te živo sjeća na pinakodermni epitel spužava. U tome epitelu nije moguće bez 

 osobite preparacije otkriti granice pojedinih stanica. Ektodennne stanice hidranta, 

 snabdjevene bazalnim mišićnim vlakancem, imaju na međusobnim plohama doti- 

 caja pomenuti tanki vezivni sloj („Kittleiste"), pa im se i-azabiru granice. 



Nutarnja stijena oskularne cijevi posve je glatka; vanjska pak. osobito 

 bliže k bazi, ima na površini manje kvržice. Lateralni krakovi skeletnih iglica 

 ne ostaju do svojih vršaka zaronjeni u zaobljenom sloju hladetinaste tvari, jer 

 ne stoje u istoj ravnini. Ti vršci nadižu pouešto pinakodermni epitel. isto više 

 je proširena oskularna cijev, to manje vire iglice iznad površine. 



Nailazio sam na askone s nešto stegnutijom oskularnom cijevi, tako da je 

 na mjestu prijelaza od askonske eijevi k oskulu nastala lijepo zavinuta ploha. 

 Još ljepši vid dobiva askon, kad je pored stegnute donje dvije trećine ostala 

 gornja trećina pr-oširena (slika 4.b). Ta opažanja govore za to, da se oskularna 

 cijev (pinakodermni epitel) može i parcijalno kontrahirati, očito po svojoj volji. 

 Postanku takvog oblika oskularne cijevi (slika 4.b) doprinosi bez sumnje i po- 

 redaj skeletnih iglica i njihov oblik. Duzi bazalni krakovi približuju se, te ne 

 smetaju dalje stezanje cijele stijene; uza slobodni rub stoje lateralni krakovi i, oni se 

 mogu sgusnuti (interpolirati), ali imaju veću (pasivnu) tendenciju, da drže rub proširen. 

 Zanimljiv je studij zatvaranja i otvaranja oskularnoga otvora, Kako se iz 

 literature razabira (n. pr. Merejkowski, 104), treba spužva za zatvaranje i 

 ponovno otvaranje oskularnoga otvora dosta vremena (oko 5 minuta za oblik 

 h'inalda arrtica): za askone toplije vode držim, da će i brže moći zatvorati 

 otvor, pogotovu to vrijedi za oblike sa specijalnim uredbama (sfinkter, oskularna 

 membrana). Kod našeg oblika bit će da zatvaranje ne ide suviše brzo, jer su 

 fiksirani primjerci velikom većinom u posve otvorenom stanju, a samo nekoji u 

 napola ili sasvim zatvorenom (slika 4.c, d). 



Zatvaranje t. j. stezanje izgleda da polazi sa slobodna ruba. Epitel kao da 

 se na rubu srašćuje; uslijed toga biva otvor sve manji. Rub dakle ne zatvora 

 otvor, kaošto usne na ustima, gdje usta, ma da su zatvorena, virtuelno postoje. 

 Ovdje „usta" zarašćuju, dok u krajnjem slučaju posve oblite- 

 r i raj u (to ne mora uvijek biti, nego očito samo onda, kad povod 

 zatvaranju duže potraje). U tome nazirem jednu od principi- 

 jelnih razlika između tog glavnog otvora spužvina tijela i ustiju 

 ostalih metazoa. U hidre se na primjer usta normalno samo stegnu (kao 

 duhankesa s pomoću konopca), tek za potpune degeneracije (redukcije) mogu 

 potpuno i trajno obliterirati. S druge strane nalazim u tome načinu zatvaranja 

 oskularnog otvora znatnu sličnost s porama, jer i one za zatvaranja sasvim 

 obliteriraju, pa se što više ne moraju niti na istom mjestu ponovno otvoriti. Zato 

 je oskularni otvor, pored ostalih razloga, više specijalizirani otvor, negoli su 

 više prolazne pore. 



To što sam opažao glede zatvaranja oskularnoga otvora u našeg oblika, 

 sigurno ne vrijedi za sve spužvo. Već među askonima ima oblika, koji su u 

 specijalizaciji dalje došli od našega: Leucosolenia (Clathrina) ehlathrus po 

 Minchinu (111) s kontraktilnom dijafragmom, koja brzo stegne oskularnu cijev, 

 tako da se ona skupi u bradavku. Nije ipak isključeno, da može i pored toga 

 doći do srašćivanja, ako je podražaj žešći ili dugotrajniji. Svakako je srašćivanje 

 veoma rašireno (većim je dijelom odatle nastao Haeckelov pojam „lipostomije" i 

 posebnih kategorija različuih oblika n. pr. od Olvnthus: Clistolvnthus, Auloplegma. 

 i t. d.; manje toga navodi Haeckel za Calearea beterocoela) a vjerojatno 

 je, da dolazi u većini spužava. 



