ic, 



oskularne cijevi i poprečno na taj smjer: kod rasi rivan ja otvora. Bilo bi zanimljivo 

 istražiti i konstatirati, ni jesu li možda ipak ta dva glavna smjera razdijeljena 



na vanjski i nutarnji pinakodermni sloj. Vidljivo histološke diferencijacije tu 

 još urina, .loš mali korak dalje učinile su pinakodermne stanice sfinktera, koje 

 mi zadobile reć duguljasti oblik (produženje u smjeru najčešće kontrakcije), a 

 i stanične granice su postale oštrije, [pak ne možemo ni te stanice nazvati mi 

 šičnima. jer morfološki posebne koiitraktilne supstancije u njima nema. 



Gibljivost višeg stepena postignuta je s jedne strane neobično čvrstini kon- 

 taktom među pinakocitama epitela, uslijed čega se, kako se vidi, ipak postizava 

 neka koordinacija u gibanju, dok takve među labavo spojenim boanocitama 

 V os ni ae r-l'eke I b a r i u g. 164) nema; s druge pak strane služi kao uporište 

 1 uh primitivnom kontraktilnom epitelu na bazi njegovoj izlučena hladetinasta 

 tvar, koja pod djelovanjem epitela. dakle pasivno, postaje elastičnu, ali je sama 

 po Bebi podatna. To se zaključuje sigurno iz prijo opisane pojase zatvoranja 

 oskularnoga otvora i refrakcije te protrakcije oskularne cijevi, kao i iz vladanja 

 skeletnih iglica, koje su u toj tvari uklopljene. Ipak ne može biti sumnje, da 

 neku ulogu ima i napetost, uzročena pritiskom vode, koja se u hoanocel na- 

 tiskuje, i koja pod stanovitim tlakom, kušajući raširiti stijenu oskularne cijevi, iz- 

 lazi kroz oskularuu cijev napolje. Potonjim faktorima pripisuje Bidder (4l 

 svakako previše znatnu ulogu. Po tome bi bez obzira na živi i pouzdano aktivni 

 epitel imao glavnu ulogu elasticitet strujom napete „mesogleje'', koja ima ten- 

 tendenciju suziti cijevi, čemu se jedino struja opire. Kad dakle popusti 

 struja („aktivitet kanalnog sistema" s boanocitama), nastupilo bi automatsko ste- 

 zanje cjeline. Bez obzira na opstojnost sfinktera, koja kako to ispravno navodi 

 Minchin (116, strana 87.) — govori protiv toga mišljenja, dosta je upozoriti na 

 to. da se direktnim dražen j em oskularne cijevi (Me r e jkovvski, 104, strana 13.) 

 i pored aktiviteta boanocita dovede cijev kontrakciji. Prema tomu je ne samo 

 direktni aktivitet nego i glavni udjel kod cijeloga procesa za sam pinakodernini 

 epitel utvrđen. 



Naravno je, da uslijed toga možemo još manje držati do mišljenja Loiselova 

 (84), po kojem bi.mesogleja bila ne samo stalno elastična (da je pod tlakom 

 poput kakve guste tekućine elastična, na to smo već upozorili), nogo aktivno 

 kontraktilna. Do takvog se mišljenja može lako doći, ako se ne uzme dostatno 

 u obzir sitna morfologija ili histologija, pa nam se čini, kao da je to vraćanje 

 prema zastarjelom te davno preturenom stajalištu o kontraktilnom sinciciju 

 (sarkodi), kod čega bi cijela masa bila plazinatska i aktivna s uklopljenim jezgrama. 

 Moderna histologija dijeli točuo stanice i epitelija od međustanične tvari, što je 

 izlučuju stanice. Mehanički elementi za učvršćenje mogu nastati u neživoj među- 

 ataničnoj tvari pod utjecajem živih stanica, ali medustanična tvar je sama za sebe 

 pasivna i ne može izvoditi diferencijacija, koje bi mogle služiti aktivitetu. 



Prije nego završim morfologiju oskularnoga dijela, moram još raspraviti 

 morfološki poredbeno važno i zanimljivo pitanje o odnosu oskula prema pori 

 osobito u genetskom smislu. I pore i oskula jesu otvori samo interiinistički 

 zatvoreni, pa u tome više sjećaju na različne stanične otvore protozoa, koji se 

 eventualno pokazuju na istom mjestu, ali su većinom samo virtuelni; realni su 

 samo u času aktivni' funkcije. Tome stoje naprotiv u mnogih viših spužvi kao 

 i uopće kod ostalih metazoa stalni tjelesni otvori, koji su za vrijeme nefunkcioni- 

 ranja Bamo stegnuti ili stisnuti (sfinkteri, od kojih prve tragove nalazimo u 

 najnižih spužava I. 



Na prvi je pogled razlika između oskula i pora znatna, no ipak se sve l'' 

 razlike mogu bez osobitih teškoća svesti na razlike u funkciji, pa se mogu 

 izvesti iz jedne te iste osnove. Najveću morfološku razliku čini to, da je osku- 

 larua cijev intercelularna tvorevina. »Sto je ta cijev prema vani izvučena, ne čini 

 bitne razlike prema onome, što snio prijo spomenuli (izvlačenje ruba na otvoru 

 uslyed djelovanja trajne struje u smjeru prema napolje). U pore je „cijev", 

 tna da j* veoma kratka, intracelularna. Zapravo vrijedi to samo za srednji dio. 

 jaki rub pore opkoljuje veći broj pinakodermnih stanica. Prema tome je 

 izvana motren otvor pore, dotično njezin vanjski dio, intercelularan. vSlično je 

 s rubom nutarnjeg otvora, kojega opkoljuje vijenac boanocita. Razlika dakle 



