- 27 



stavni hoanocel vrećasta oblika, nožni dio s puzavini tabanom ili s nožnom pločom 

 i na slobodnom kraju oskularnu cijev s otvorom. Individualitet (ovdje persona) 

 vlada čitavim morfonom i svakim dijelom tijela i pravilni poredaj iglica!). To je 

 vladaj ude jedinstvo onaj pojam ili faktor, isto ga Driesch zove entelehijom. 

 a koji se u psihologiji označuje „jastvom". Od obavljene oplodnje pa dalje do 

 potpunog olinta vlada to jedinstvo vrhovne entelehije nesmetano nad čitavom 

 živom masom, te se to stanje harmonije između dijelova i cijelosti može ispo- 

 rediti sa normalnom nukleo-plazmatičkom relacijom (Herwig) u jednostaničnih 

 organizama ili u pojedine stanice tkanine. Ta harmonija ili relacija samo je 

 prividno stalna, jer već iza oplodnje jajne stanice biva prolazno smetana (nukleo- 

 plazmatska disproporcija 1 , te se prvim brazdenjem samo donekle izravnava, no 

 ne za dugo. Možemo zamisliti, da taj proces izravnavanja u ontogeniji teče 

 kao u nekoj cik-cak liniji, a jedinstvo postizava kod toga na svakom koraku sve 

 viši stepen. Do raspada organizacije normalno ne dolazi, jer tendencija jedinstva 

 (moć persone ili ta .,entelehija u ) uvijek nadvladava, budući da je tijekom filo- 

 genije. dakle historijski, utvrđena. Centrifugalna tendencija, čija je posljedica 

 dioba pojedinih stanica u askona, a time posredno njegov rast ili povećavanje, 

 ne može u prvi mah prodrijeti, jer je princip organizacione sveze ili zajedništva 

 do postignutog olintsko«: stanja jači. 



Ulaz askona u peti odsjek znači znatnu promjenu u tome pogledu. Na pragu 

 toga prijelaza nestaje postepeno te harmonije, koja u strogo jedno-personalne 

 životinje, kakav je na primjer morski jež. traje do na kraj života te pojedinične 

 persone. U askona su tekto- morfološke prilike (relativna i apsolutna veličina 

 cjeline i dijelova) tijekom filogeuije približno ustaljene, kristalizirane i jedno- 

 stavne samo do konca olintskog stanja. U drugih spužava: u sikona. heksaktinelida. 

 postignut je dalji napredak, pa ta harmorija traje usuprot sesilnom načinu ži- 

 vota, koji ne pogoduje toj harmoniji) do konca individualnog života, te se svaki 

 dio podređuje točno cijelosti; izuzetak čine spolni elementi a i cveutualna ne- 

 spolna rasplodna tijela. Jedno i drugo predstavlja klice, koje se odjeljuju za 

 '■snivanje novih persona (individua u svrhu očuvanja kontinuiteta ili drugim 

 riječima, sređeni put rasta preko invidualne granice uz čuvanje integriteta izlazne 

 persone kao individualiteta prvoga stepena. 



Kao prvi znak popuštanja te harmonije ili prevlasti principa 

 jedinstva nad c en t . r if ugaln om mogli bije nazvati i perso-fugalnom) 

 tendencijom možemo opaziti rast u širinu. To nije ni lokalni ni posve 

 općeni rast preko granico individua, nego u glavnome dvodimenzionalni (u 

 širinu). Taj prvi korak u postolintsko stanje nije sigurno za sve askone istovrstan. 

 Veoma je vjerojatno, po onome što je dosada o tome poznato, da se pomenuti 

 rast preko individualne granice u askona češće zbiva lokalno, te da odatle na- 

 staju bazalni ili pobočni divertikuli (izrasline, „pupovi"); to je valjada i općeniji 

 slučaj, ali je svakako više izveden, nego onaj u našega oblika. Već je ta razlika 

 među inače tako blizu među sobom stojećim oblicima znak velike neustaljenosti 

 morfoloških procesa u askona. a istu razliku nalazimo i na svakom daljem 

 koraku. Uvijek susrećemo više realiziranih putova, kojima se postizava dalji stepen; 

 vlada dakle velika indeterminacija. 



Taj u neku ruku jednostrani rast askona, koji dovodi do raspada jedin- 

 stva u individualitetu, može se isporediti s povećanjem staničnoga tijela u jeđno- 

 staničnom organizmu. Iznos toga povećanja može dosegnuti samo određenu granicu, 

 jer inače dovodi rastom nastala disharmonija do raspada individualiteta (najčešće 

 do dvojne diobe). Drži se obično, da je diobi razlog u nekoj disproporciji, koja 

 je rastom nastala, i to između mase i površine. Čini se, da to nije jedini 

 razlog, ma da je vjerojatno jedan od faktora, koji tu odlučno sudjeluju. U istoj 

 životinjskoj hrpi ima vrsta s različnim specifičnim veličinama persona, a sigurno 

 je, da je ta veličina uvelike zavisna od životnih prilika i staništa. Granica 

 dopustive veličine kao da je u prvom redu historijski utvrđena, te se prema 

 tome može tijekom vremena i mijenjati. U tom je pogledu veoma zanimljivo, da 

 su nađene persone našega oblika (Haeckel, 46, Metsch nikof f, 108) u olint- 

 skom obliku i do 3 mm veliko, a što je glavno, i spolno zrele. Protivština tih 



