— 34 — 



idima, gdje bi dolazila dioba ili cijepanje. 1 Ono malo slučajeva diobo (bilo rjeđe 

 uzdužne ili češće poprečne), odnosi se na bidroide, koji su makar i neznatno 

 pomični (Protokydra, Hydra, Ht/politus). I 1 Antbozoa, u kojib češće nalazimo 

 potpunu diobn, vezana je dioba na pomične, pojedinačne (solitarne) oblike (akti- 

 nijc. na primjer Gonactinia). 



Sasvim je očito, da se tu radi o jednom oprem zakonu, koji vrijedi jednaki« 

 za Bve životinjske organi/me. pa da su te pojave sasvim identične (hoinologni) i 

 za Protozoa i za Porifera i za Metazoa. Naproti sumnji, izrečenoj od Korschelt- 

 Heidera (72, IV., strana 865.) o tome, kako bi sposobnost diobe ili pUpanja 

 mogla biti prenesena s jeđnostanienih protozoa na mnogostanione metazoe, mo- 

 ramo istaći, da tu zapravo nema nikakve teškoće. Sto više. svejedno je u tom 

 pogledu, izvodili mi Metazoe iz kolonija protozojskib, koje bi se zgusnule u 

 novo jedinstvo višega stepena, ili iz pojedinih ali povećanih protozoa, koji s© 

 poradi disproporcije između mase i površine (analogno narušenoj nukleo-plaz- 

 matskoj relaciji) najednom raspadoše u hrpu stanica, koje su naravno ostale na 

 okupu, tvoreći novu jedinstvo. U oba slučaja radi se o personalnosti. Persona 

 '.jedinstveno .. entelehijom" upravljan pojedinac) dijeli se ili pupa, bila ona nižeg 

 ili višeg stepena (jednostanična, mnogostanična ili- još više komplicirana). Sa 

 protozojskog pređa kao persoue preneseno je svojstvo 

 diobe ( p u p a n j a I kao posljedica prekomjernog rasta na 

 metazojsku personu, koja je od njega nastala. Sa spolnim 

 rasplodom nema to u prvu ruku baš nikakve sveze. Sasvim sekundarno može, 

 kako ćemo to kasnije podrobnije izvesti, nastati posve vanjska sveza između oba 

 procesa ( „gonoblastija" Braemova u Margelidae), no to nije genetska sveza, nego 

 se radi o sekundarno veoma specijaliziranom, ne samo morfološki nego i histo- 

 loški točno lokaliziranom pupanju ili općcno o rastu preko granice, do koje seže 

 „entelehija 1 " dotične individualne jedinice, t. j. moć uzdržavanja harmonije (je- 

 dinstva!. Samo u tome smjeru opravdana su po našem mišljenju očekivanja, što 

 ih iz daljih istraživanja navješćuju Korschelt i Heider (IV., strana 872.). 

 Nespolni proces rasploda I dioba mu je najstarija forma) svakako je prvobitan, a 

 njegova prvobitna sveza sa sekundarnim spolnim rasplodom posve je neizvjesna 

 i za sad tamna. Jedan je proces od drugoga tako oštro odijeljen, te se čini, kao 

 da oba i nemaju nikakvih sveza ni iz najstarije historije. Braem (8) pravo upo- 

 zoruje na to, da se nespolni rasplod veoma rado odigrava u mladenačkoj dobi 

 individua, prije negoli dođe do spolnoga rasploda, ili u našem jeziku: u periodu 

 neustaljene personalne harmonije. 



Činit će se možda kome, da smo zastranili, no sve to stoji u organičkoj 

 međusobnoj svezi. Studij postolintskoga razvoja u askona nužno nas dovodi do 

 razmišljanja o tim veoma znatnim i zanimljivim biološkim problemima. Poradi 

 upravo neobično primitivne organizacije i njezine općene neustaljenosti daje askon 

 idealni objekt za ispitivanje problema individualnosti, rasta, rasploda, a to nas 

 ispitivanje vodi postepeno i u područje prave teoretske biologije, kojoj pripadaju 

 najviša biološka pitanja (F 1 a skilmp e r, 38). 



Ne sumnjamo, da se oba diobom nastala olinta mogu potpuno odijeliti, pa 

 da se i odjeljuju. Stanja, prikazana u nekim slučajima. nacrtanim na slikama 

 K. i 10., govore dosta jasno. Ne samo da zarez od nožne ploče ovamo neprestano 

 napreduje i dosiže već gotovo do oskularne cijevi, nego se veoma često ta ten- 

 dencija za odjeljivanje očituje još u tome, što i s protivne strane nastaje rascjep 

 (slika 8. «, 10. h, c), ili ako je dioba započela s medijanom brazdom, da se i 

 nožna ploča stane dijeliti (slika 6. a). Uporedo s daljim vegetativnim rastom biva 

 ta tendencija odjeljivanja (oslabljivan je cjeline individualnosti) sve jača, kako 

 ćemo dalje vidjeti, pa dovodi do odjeljivanja i drugim bržim patovima. Ipak ne 

 ćemo ustvrditi, da toj tendenciji biva uvijek potpuno udovoljeno. Sigurno je što 

 više. da se započeti proces odjeljivanja (cijepanja) ne završava s tim najjedno- 

 stavnijim efektom, pa da "lije polovine postaju samostalne, te se opet tako dalje 



Odjeljivanju slični proces na ve^etacionim vršcima konnidijskih Thecata, kako 

 ga je opisao A Kflhn (73), đrugotne je naravi. 



