- 59 



d. „Porocite", 



Porocite razlikovale bi se od običnih pinakocitu po veličini, po većem ak- 

 tivitetu (jača ameboiđna gibljivost) i većim zrnima. Sve su te razlike zapravo 

 samo kvantitativne naravi; prije svega veličina stanice i nuklea. Apsolutnu je 

 veličinu uopće teško ustanoviti, kraj velikog metabolizma u obliku. Treba samo 

 isporediti sliku 14. sa slikom 25-, pa onu, gdje su prikazane izolirane porocite iz koano- 

 cela. Jezgre pogotovu ne pokazuju razli čnosti. Pogledom na strukturu moram pak 

 upozoriti na veliku promjenljivost. Naši su rezovi svi fiksirani i bojađisani istim 

 načinom, pa se moraju nađene razlike (osim onih, koje potječu iz nejednake 

 diferencijacije kod bojadisanja, a te se lako upoznavaju) svesti na fiziološka 

 različna stanja. 



Minchin opisuje i crta u porocitama veća zrnca, koja se intenzivno boja 

 dišu. I mi smo često našli takva zrnca (slika 21.), no jednako često i u 

 tipičnim (po položaju) pinakocitama (slike 15., 20.). Drugi put sam našao u 

 Minchinovu smislu nesumnjive porocite bez krupnih zrnaca i s manje više 

 pjenastom strukturom plazme. Po svemu mi se čini, da su ta zrnca kao rezerva 

 stovarena hranidbena tvar (po svoj prilici bjelančevine), te da se prema hranid- 

 benom stanju uopće a i inače prema fiziološkom lokalnom stanju manje ili više 

 nakupljaju. Moguće je, da se dio pinakocita (dotično porocita) u viših spužava 

 specijalizirao baš za to stovarivanje hranidbene rezerve ostajući ameboidno 

 gibljiv no napuštajući posao oko pora (tesocite). 



Ne uviđamo opravdanost teorije, što je Minchin (116, strana 49.) iznosi 

 kao moguću pogledom na postanak porocita. Po toj bi teoriji pojedine pinakocite 

 iz okoline pora preuzele ingestivnu ili fagocitarnu ulogu. Minchin potkrepljuje 

 tu nauku s nekim argumentima: povoljan položaj prema ingestivnoj struji, ne- 

 jednakost u položaju porocita među kalcispongijama i silicispongijama, a što je 

 glavno time, da u kalcispongija mogu porocite pograbiti i u sebe uzeti i veća 

 hranidbena tijela ^na primjer dijatomaceje). Jedino ovo posljednje moglo bi vri- 

 jediti kao argumenat. Na stotinama naših rezova nijesmo ni u jednom slučaju 

 našli, da bi koja porocita ili pinakocita uopće sadržavala kakov plijen, dok smo 

 za hoanocite, kako ćemo kasnije pokazati, motrili cijeli niz takvih slučaja. U 

 viših je spužava eksistencija posebnih porocita (s intracelularnim kanalom) po- 

 gotovu nesigurna, jer su pore izvučene u stalne kanale, pa su porocite askona 

 izgubile raison d' ćtre. To uviđa i Minchin. pa drži (116. strana 51.) ipak 

 vjerojatnije, da su se njegove porocite u viših spužava više priklonile poslu 

 oko stvaranja skeletnih iglica (cellules spberuleuses), što napokon može učiniti 

 svaka pinakocita. 



Pridržavamo nazivlje „porocite" za one pinakocite, koje su napustile epiteli- 

 jalnu svezu ili prolazno ili da u opće nijesu bile u epitelu, premda ne pred- 

 stavljaju posebnu vrstu stanica. Još je teže dijeliti porocite od skleroblasta ili 

 od formativnih stanica, koje izlučuju skeletne iglice. Sam Minchin, koji naj- 

 više ističe posebni značaj porocita, iznosi, da u kalcispongija, koje imaju četvero- 

 krake skeletne iglice, same porocite izlučuju četvrti ili gastralni krak; porocita 

 je dakle ujedno skleroblast. Ostale pak krakove izlučuju skleroblasti, koji su 

 postali diobom iz pinakocite, a svršivši taj posao (osobito to vrijedi za kalci- 

 spongijc). vraćaju se opet u pinakodermni epitel. Ni ja nijesam mogao naći 

 između skleroblasta i tipičnih epitelijalnih pinakocita nikakvu bitnu razliku. Ni 

 skleroblasti (bar u nižih spužava) nijesu drugo negoli pinakocite, koje su napustile 

 epitelijalnu svezu, te poput ameba plaze po hladetinastoj tvari i skeletnim igli- 

 cama (slika 22. a, b). Nađemo li među njima i manjih s razmjerno manjom 

 jezgrom, to se radi sigurno o takvima, koje su se nedavno dijelile, te još nijesu 

 postigle normalne veličine za pinakocitu, sto bi se moralo ustanoviti točnim 

 opažanjem i mjerenjem na živom objektu. 



oto se našeg oblika tiče, možemo mirne duše ustvrditi, da u pinakodermu 

 imamo samo jednu vrstu stanica, a to su pinakocite, koje mogu prema mjestu 

 i potrebi preuzeti različne funkcije, a uslijed zaista velike promjenljivosti u 

 obliku (metabolizam) i različne oblike. Izlazni i najobičniji je oblik amebe (indi- 

 ferentan oblik), a zatim oblik pljosne poligonalnc epitelijalne stanice. Svakom 



