— 69 



U svezi s načinom hranidbe i s funkcijom hoanocita stoji, tla na osnovci 

 hoanoderma nema bazalne membrane. Ako ćemo postupati strogo i konzekventno. 

 onda ne bi smjeli [hoanoderm uopće nazivati epitelom. Floanoe.ite stoje u više 

 nego labavoj svezi medu sobom; svaka živi i radi na svoj način, pa se može s 

 najvećom lakoćom riješiti uopće svake sveze. Odatle dolazi u prvi mah para- 

 doksna činjenica, da udaranje lioanocita bičevima nije uvijek koordinirano 

 (Vosmaer i Pekelharing 164). Pošto sam upoznao hoanocite sopstvenim 

 motrenjem, postala mi je razumljiva inače čudnovata nauka (Dujardin. 31, 

 Li eberkiihn, 83, Čarter, 14, James-Clark, 16. i Saville-Kentova, 

 70), da je spužva protozoon, da je svaka hoan očita persona za sebe, samo slabo 

 u koloniju vezana. Zaista je vlast, što ju cijelost ima nad pojedinim dijelovima 

 askona (vrhovna „entelehija'*) veoma slaba, te oscilira, da joj svaki čas pojedini 

 elemenat može izbjeći. „Epitel", koji ima jedan sloj, može za čas dobiti više 

 slojeva ili pak epitelne i subepitelne stanice ispunjavaju gotovo svu „probavim" 

 šupljinu. Sve su to pojave, kojih nema u nijedne druge životinje u tolikom 

 stepenu i raznoličnosti. 



Kako je labilna organizacija u pojedinosti, što se tiče pojedine hoanocite. 

 vidi ,se po tome, što u mojem tako mnogobrojnom materijalu nalazim tipične 

 hoanocite s ovratnikom i s bičem gotovo samo izuzetno, a u pretežnoj većini 

 slučaja pokazuju svaki mogući oblik promjenljive amebe. Bit će, da je to u svezi 

 s time, što sam rezao askone, koji su bili u živoj proliferaciji i zasićenosti. lioa- 

 nocita vitkog oblika i dugog ovratnika nijesam nikada motrio. Kao u pinakocita. 

 tako možemo i u lioanocita razlikovati dva glavna stanja ili faze. Tipičnom stanju 

 epitelijalne pinakocite odgovara tipična, mirujuća lioanocita s kolarom i bičem; 

 u svakom drugom stanju snizujc se hoanocita na ameboidni stepeu. 



b. Tipične hoanocite. 



Tipična lioanocita u našega oblika 

 Na bazalnom kraju, gdje se u pravilu nalazi 

 nukleus, obično je nešto šira i tako rezul- 

 tira oblik nalik na bocu (slika 27.). Nizak 

 kolar na slobodnom se kraju rijetko kad 

 potpuno vidi, isto tako odugi bič. Obično 

 se hoanocita proširuje i snizuje, a us- 

 lijed toga postaje i kolar širi i niži. I 

 kad nema traga kolaru, možemo uvijek 

 lako prepoznati hoanocitu po strukturi 

 stanične plazme. U gustoj ne odviše pro 

 zirnoj "plazmi, koja se bojom više omaš- 

 ćuje, nego plazma pinakocite. vide se 

 uvijek ovelike vakuole s tekućim hijalinim 

 ili zrnatim sadržajem. Ispunjene su po svoj 

 prilici probavnim sokom ( eneimi ). U 

 plazmi između vakuola ima obligatno 

 manjih i većih zrnaca, koja se djelimice 

 veoma intenzivno bojadišu. Nukleus (oko 

 3 [J-i leži za mirujućeg stanja bliže zaob- 

 ljenoj bazi stanice, obilan je hromatin- 

 skom tvarju, a nije direktno spojen s 

 bazom biča. 



Glede poređaja tipičnih hoanocita 

 možemo reći. da rjeđe stoje na gusto 

 (slika 3. a) i ispunjavaju cijelu površinu; 

 obično su odijeljene razmacima, te se 

 uopće prema promjeni kontrakcionog 

 stanja mijenja i njihov poredaj. ObičnO 

 se opisuje i crta za askone. kako su hoano- 

 cite zaobljenim bazalnim krajem utaknute 



visoka je oko 10 [a, a široka oko 4 



'v&> 



Slika 27. (i—g hoanocite u različnim mor- 

 fološkim stanjima (tipične ti, b i e. atipične c, 

 d. f i <l- posljednja b dugim psendopodijskim 

 nastavkom (ps). Manje mjerilo pripada samo 

 slikama b. ti. ti. tangencijalno narezan ho- 

 anoderm. Medu hoanocitama vide se plazma- 

 tičke sveze (plazmodezme). Sve su slike cr- 

 tanepo rezovima, bojadisanima hematoksilinom. 

 uz. pomoć spravi' za čitanje. 



