- 87 — . 



Sve ako i taj navod Min eh i nov stoji, eto mu stoje u bprjeci nalazi 

 Metsckuiko f f-ljevi i naši, pa izlazi bar to, da odjeljivanje jednog para indife- 

 rentnih prastanica u oblika Clathrina blanca svakako nije općenita pojava, te joj ne 

 pripada ona znatnost. koja 1 » i joj pripadala, da se ta pojava iskazala općeno kao 

 konstantna. Opisujući Mi nehin 1 L6, strana 68.-73.) razvoj našega oblika kao tip 

 spužviue ontogenije, ne spominje, da s obzirom na pojavu obadviju polarnih stanica 

 postoje i 'kakve različnosti. Tok naknadim kod ispoređivanja opisanoga tipa 

 s prilikama drugih askona, za koje sam ustanovljuje, da veoma variiraju, te da 

 dolazi ili nijedna, jedna ili više arheocita, domeće Minchin: ,,It is interesting 

 to note that ali these variatious in the condition of the posterior granular eells 

 or amoebocytes may oceur as abnormalities in one speeies (e. g. Clathrina blanca)"'. 

 Time stvar dobiva sasvim drugi izgled. Pozivajući se na nalaz Metschniko t'f-ljev 

 i moj (a taj je učinjen na materijalu, koji je smjesta konzerviran, a nije bio hranjen 

 u akvariju, mogli bi ustvrditi, da je bolje držati Minchin ov tip rjeđim slu- 

 čajem, dakle atipičnim (izraz „abnormni" rade ćemo izbjegavati, kad se radi o 

 organizmu, za koji se na svakom koraku susrećemo s velikom neustaljenošću). 



Ako time nalaz Minchin ov u jednu ruku i gubi (rana i kruta determi- 

 nacija arheocita i time strogo proveden kontinuitet klične plazme), ipak u drugu 

 ruku sama pojava postaje zanimljivija. Isporedujući te razvojne prilike u Clathrina 

 blanca s prilikama srodnih spužava (osobito leukosolenije i sikona), naći ćemo, 

 da nam naš oblik predstavlja dragocjeno prelazno stanje. S jedne strane stoje 

 klatrine, kod kojih se sve blastoinere, možemo slobodno reći, diferenciraju u 

 bičaste, cilindrične larvalne stanice, a tek naknadno nastupa ponovna dediferen- 

 cijacija ili natražna metamorfoza diferenciranih stanica (u morfološkom smislu) 

 i to tako, da se javljaju bilo pojedine bičaste stanice na točno određenom mjestu, 

 bilo više njih na jednom mjestu (polarno), bilo opet više njih difuzno (multipo- 

 larno). Redovno zalaze metamorfozi rane stanice u tjelesnu šupljinu (osim u amfi- 

 blastule), samo u našeg oblika ostaju one po Minchin u do konačne metamor- 

 foze u „epitelu" dotično u spongođermu. 



S druge strane stoje oblici (Leucosolenia, Sycon), u kojih se manji dio ili 

 polovina blastomera (ne po broju, nego po zauzetoj površini na spongulil stalno 

 ne diferencira u bičaste stauice. nego koje zadržavaju indiferentan oblik. Takve 

 ličinke nazivaju amfiblastulama. Clathrina blanca dakle jedamput (po našem mi- 

 šljenju u pravilu) ima tipičnu spongulu s jedinstvenim spongodermom, drugi put 

 (po Minchinovim navodima) nosi i laku natruhu amfiblastične osobine. Ja- 

 mačno ima među askonima oblika, koji u pravilu imaju spongule, a te stoje anifi- 

 blastuli blizu toliko, što samo neznatni dio blastomera ostaje nediferenciran, no 

 ipak u jedinstvenom sloju. Sam Minchin (113 daje nam sliku spongule askona 

 Leucosolenia variabilis. koja istina pripada tipu amfiblastule, no u prvo vrijeme 

 ima tek nekoliko nediferenciranih stanica (na slici se može nabrojati njih pet, a 

 veoma je vjerojatno, da ih u još ranijem stadiju ima i manje; Minchin opi- 

 sujući njihov razvoj, toga se pitanja nažalost ne dotiče), »to je pak najvažnije, 

 broj se dakle „arheocita" naknadno povećava, i to ne možda diobom, nego me- 

 tamorfozom diferenciranih bičastih stanica. Ćuđno je i na prvi pogled nerazumljivo, 

 što se to, kako ćemo čuti, i u tipične spongule našega oblika opaža, samo nešto 

 zakašnjeno. 



I za ainfiblastulu sikona, koja predstavlja prototip karakteristične amfiblas- 

 tule, imamo navoda, da glede nediferencirane polovine postoji znatan varijabilitef 

 ((). Schmidt. 133). pa da u mladih spongula ima uopće nediferenciranih stanica 

 (obično ih pisci nazivaju zrnatim stanicama) znatno manje, nego u starijih ; i tu 

 se dakle njihov broj povećava naknadno i to ne diobom, nego progresivnom 

 metamorfozom iz. diferenciranih, bičastih stanica. Po Lieberkiihnu (82) ima i 

 „amfiblastula" u sikona bez i jedne zrnate stanice. To zanimljivo opažanje ne gubi 

 znatnost izrekom F. E. Schulzea. da se radi o abnormnim slučajima. 



U viših spužava (imam u prvom redu pred očima silicispongije) nalazimo 

 istu tu razvojnu tendenciju (jednostavna spongula — amfiblastična spongula) među 

 spongulama uz nešto inače promijenjene prilike, koje donekle potamnjuju prvotnu 

 tendenciju, no ipak je možemo bez muke iznaći i demonstrirati. Spongula kalci- 



