- 91 — 



slanicama vide se te male veoma aktivnu stanice. Tijelo im se izvlači u izrazite 

 pseudopođije, pa nema sumnje, da se gibaju aktivno poput ameba. Na mojim 

 spongulama, koje su plutale u hoanocelu matere, tek su pojedinačne bičaste sta- 

 nice obavile pretvorbu u obje vrste nutarnjih stanica. Prema navodima Metsch- 

 uikoffa (108), Minehin a (116) i drugih pisaca vidi se, da se iza oslobođenja 

 spongule taj proces nastavlja, dok obje vrste stanica ne ispune svu centralnu 

 šupljinu. Po sebi se razumije, da su velike zrnate stanice morale potrošiti ne 

 samo rastopljenu hranu, koja se nalazila u toj centralnoj šupljini, nego i onu. što 

 su je izbacile bičaste stanice za pretvorbe u male nutarnje stanice. Kako nijesu 

 s nikoje strane bile motrenu diobe nutarnjih stanica, nema sumnje, da se one 

 ni 1 množe direktno, nego da postaju samo putem metamorfoze bičastih stanica. 



2. Prilike k o d n a p r e d n i j e s p o n g u 1 e i sudbi n a 

 ,,i ndiferentnih s t a n i c a". 



Tik prije oslobođenja spongule, kao i za vrijeme planktonskoga života, iz- 

 građuju dakle spongulu tri vrste stanica. Površinski sloj čine specijalizirane larvalne 

 bičaste stanice, koje potječu iz diferenciranih blastomera. U pravilu mogu tu 

 diferencijaciju pretrpjeti sve blastomere bez izuzetka. Po Minchinu može jedan 

 par blastomera zadržati indiferentni karakter. Naknadno, i to bilo još prije oslo- 

 bođenja spougula bilo poslije, potpadaju pojedine bičaste stanice, najrađe na 

 stražnjem polu ličinke (kasnije ćemo razjasniti, zašto je baš to mjesto predispo- 

 nirano za tu pojavu), ali i drugdje, osim baš na samome prednjem polu, reduk- 

 ciji, te se dediferenciraju u velike zrnate stanice, koje doskora kliznu u centralnu 

 šupljinu. Druge opet bičaste stanice između polova potpadaju isto tako redukciji, 

 ali uzatd ne rastu, te dobivaju karaktere posve indiferentnih, embrionalnih sta- 

 nica. Pitanje je. kakvo značenje ima svaka od tih triju vrsta stanica ličinke'? 

 S obzirom na to, što je osobito zaslugom Maasa, 87 — 99, pa onda cijelog niza 

 drugih pisaca nađeno, da kod svih ličinaka u spužava prije njihove metamorfoze 

 u puzavoj „pupi" nastupa diferenciranje blastomera u tri vrste stanica: jedna 

 vrsta bičastih i dvije vrste manje višu ameboidnih (za mnoge je oblike sudbina 

 svake od tih vrsta stanica nedvojbeno ustanovljena), možemo se odvažiti da rije- 

 šimo to pitanje i za naš oblik, premda nijesmo direktno motrili daljega razvoja. 

 Tu nam može uz poredbu uvelike pomoći i poznavanje histoloških detalja od- 

 raslijeg oblika, jer smo eto i za olinta mogli ustanoviti, da ga izgrađuju samo tri 

 zaista različne vrste stanica: pinakodermne, hoanodermne i indiferentne. 



sudbini ostalog dijela bičastoga „epitela" iznijeli su Delage (1891. 

 i 1892.) i Maas (1892.) sasvim neočekivanu istinu. Svi stariji pisci držali su 

 suglasno, da iz bičastog epitela postaje pinakoderm. kako bi rekli, histološkom 

 metamorfozom na mjestu. Marschall (102) mislio je na primjer, da direktno 

 motri stapljanje i snizivanjc bičastih stanica u vrijeme zasjedanja ličinke oblika 

 Reniera. Delage (19—21) i Maas (87) nađoše gotovo u isto vrijeme, da u 

 silieispongule bičaste stanice ne čine „ektoderma" (pinakoderina), nego da po- 

 niru, a da na njihovo mjesto dolaze nutarnje stanice i čine definitivni vanjski 

 sloj. Bičaste stanice moraju pretrpjeti ponovnu metamorfozu, te čine hoanocite. 

 Minehin je to potvrdio za kalcispongule, a Noldecke (122) uz neke modi- 

 fikacije za silicispongulu. Čudno je. što je ta pojava izmakla oštrom pogledu 

 Metschnikoff-a i F. E. Schulze-a. stini više, što su njihova opažanja na 

 amfiblastuli sikona dokazivala pretvorbu bičastih stanica u hoanocite. I najbolji 

 embriološki teoretičar Balfour, kojemu neobičnost toga opažanja nije izbjegla. 

 te koji ju prvi izvodio konzekvencije, nije ih ipak mogao dokraja izvesti, jer je 

 tako zvani .,obrat slojeva' 1 bio poznat samo za amfiblastulu. 



Za naš je oblik Minehin (116) pokazao, daše bičaste stanice preustrajaju 

 u hoanocite — to je zajamčena istina. Početak te histološke metamorfoze motrio 

 sam i sam. Jedna spougula zašla je, tjerana strujom, u divertikul korma, koji je 

 bio slijepo zatvoren. Bičaste stanice sve do zadnje već su izgubile diferencijaciju 

 prvih dviju zona, a i žumanjasta su zrnca nestala, pa im je plazma bila jednolično 



