98 



Drugo je glavno pitanje, uz koje je morfološke i biološke prilike protekao 

 organizacioni razvoj spužava od onda. otkad su postale samostalne. Posebno se 

 moraju promotriti prilike ontogenetskih stadija (filogenija ličinke ili larve), a 

 posebno razvoj organizacije ili filogenija ođraslib stanja. Ne smijemo smetnuti 

 B uma. <la ..larvalni stadiji" mogli poradi različnog biološkog načina živovanja od 

 odrasle životinje udariti svojim putom, pa da tako nastaju dvije linije, koje se 

 moraju u svakoj generaciji iznova nadovezati, i to u svakoga pojedinca, a to biva 

 < • sto neobičnim načinom, koji u sebi ima često značaj organizacione revolucije 

 metamorfoza). 



2. Kritični prijegled dosadašnjih shvaćanja (teorija ili 



hipoteza) sp u ža va. 



A. Spužve i celenterati. 



Na najstarije pisce, koji su spužve držali bilo biljkama bilo jednostavno 

 koraljima (polipima), i to samo s površnih razloga, jer im organizacija i građa 

 spužava uopće nije bila poznata, ne trebamo se ni osvrtati. Tek od Rob crta 

 Granta (1825.) datira spoznaja, da spužve predstavljaju posebnu životinjsku 

 hrpu. Sam (i r a n t (4.3, citirano po Haeckelu, 46) stavio je spužve ( „Porifera") 

 kao posebni red uz ostala Zoophvta, čemu su se poslije priključili mnogi zoolozi 

 uz manje ili veće varijacije, no još je uvijek bilo povrata k starijim mišljenjima. 

 da su naime spužve biljke ili polipi. Kasnije je mnogo spongiologa naginjalo 

 mišljenju, da su spužve Protozoa (Dujardin 1884., Iluxley 1851., citirano po 

 Vosmaeru, 163, pa Kolliker, 1864., 0. Sclimidt i dr.), dok je Leuckart 

 (1854.) priključio spužve ukratko k Coelenteratima. Priračunavanje spužava k pro- 

 tozoima ima nešto posebno u sebi; kolikogod to na prvi pogled izgledalo para- 

 doksuo. karakteristično je, da je više pisaca, a svaki drugim putem, došlo na 

 misao, da se spužve pribroje protozoima. Huxleya je očito modusobna sličnost 

 svih stanica kod spužve dovela na misao, da je shvati usuprot pravim metazoima 

 kao neki konglomerat ili slabo organiziranu nakupinu protozoa. O. Schmidta 

 je pak sineicijski karakter vanjskoga sloja (sarkoda) doveo do istoga zaključka. 

 II. I. Clark (1866., citirano po Haeckelu, 46) a po njemu Čarter, Saville 

 K e n t i nekoji drugi, zaključili su po hoanocitama na protozojsku narav spu- 

 žava. Vidi se dakle, da je nepostojanost staničnih elemenata i njihova nedil'eren- 

 eiranost kao i nestašica (u ono vrijeme poradi nepoznavanja činio se taj nedo- 

 statak još veći) svake znatnije organizacije, navela istraživače spužava na misao. 

 kako bi ih doveli u najbližu svezu s protozoima. t. j. karakteri spužve živo su 

 ih sjećali na osobitosti različnih kolonijalnih protozoa, pa su oni tome dali izra- 

 žaja time, što su ih stavljali najbliže k jednostaničnicima. Dobar je dio istine u 

 toj spoznaji i stim u svezi u pomenutom postupku. 



Leuckartovo mišljenje izveo je dalje ili kl u eh o - Mac lav (1868.. 

 citirano po Haeckelu, 46). Po Kollikeru pripali bi Poriferi protozoima; 

 iz spužava bi se onda imali razviti najjednostavniji Coelenterati. Po Miklucho- 

 M a C 1 a y ii razvile su se spužve i celenterati iz zajedničke forme i to tako, da 

 su se spužve slabo napredno ili čak i natražno razvijale, dok su se ostali celen- 

 terati razvijali progresivno ; spužve dakle čine posebnu granu celenterata. To je, 

 može se reći. i danas dominantno mišljenje, koje se u različnim varijacijama 

 bzirom na pojedinosti uvijek ponavlja (vidi n. pr. udžbenik: Cl aus- G rob b e n. 

 llertuig. Lang. Cliun i t. d.). Jednu specijalniju varijaciju, koja je ponajmanje 

 uspjela, predstavlja skoro zatim (god. 1870.) izneseno mišljenje Haeckel-ovo 

 citirano po Haeckelu, 46). Haeckel tu ide tako daleko, te tvrdi, da sta- 

 novite spužve samo neBtašica knida priječi, da budu pravi koralji; „gastro-vasku- 

 larni sistem" i grada iz ektodermnog i entodermnog lista glavni je stup te nauke. 

 Budući da su pore spužava sekundarne tvorevine i morfološki „bez vrijednosti", 

 ostaju samo knide kao glavna razlika, pogotovu kad i neki koralji imaju pojedine 

 kožne pore. Kako je predispozicija pisaca bila jaka za celenterično shvaćanje 

 spužava, vidi se osobito u prikazivanju razvojne povijesti. Haeckel je upravo 

 patvori (nalaz invaginacione gastrule), a kad je istina poslije (prvi Metschniko I T. 

 106) ipak prodrla, ustrajao je Haeckel uza sve to u svojem mišljenju, za koje 



