107 



I. Lameere-ova hipoteza. 



Napokon imamo još da se pozabavimo s hipotezom Lameere-ovom La- 

 me ere (74) uzima bez daljeg dokazivanja, da se spužve putem kuidarija drže 

 ostalih metazoa, te da spužva i polip potječu od zajedničkog pređa; prema tome 

 se moraju staviti u istu sistematsku hrpu. Podavši sličnosti izmedju spužve i polipa, 

 znatnost, trudi se Lame ere najviše, da konstruira zajedničkog preteču spužve i 

 polipa. Sasvim je nov način, kako Lameere tumači ličinku klatrine, koju u 

 ostalom drži najprimitivnijim oblikom, zgodnim za zaključke na filogeniju. La- 

 meere se hvata navoda Min eh i nova, da za metamorfoze nastaje centralna 

 šupljina, opkoljena isprva samo s poroeitama. Tu šupljinu proglašuje Lameere 

 pravo gastralnom šupljinom, a porocite entodermom, dok je postavljanje „ekto- 

 dermnih" hoanocita oko te šupljine (sad je zove spongoeeloml tek drugotna po- 

 java. Prema tome mu i oskul odgovara ustima polipa. Na takvo tumačenje ne 

 možemo nikako pristati, jer ne samo daje samovoljno nazivati porocite entoder- 

 malnima. nego je i mnogo bliže, isporoditi tu pojavu u ličinke askona s pojavom 

 u Hexactinellida, gdje je centralna šupljina (prošireni spongoeel) od početka pa 

 i trajno opkoljena stanicama, koje odgovaraju tim poroeitama u askonske ličinke. 

 Sve se to ima svesti na tendenciju, koja ide za zaštićivan] em hranidbenog hoano- 

 derma. To tumačenje Lameere-ovo na sponguli askona spada u istu kategoriju, 

 kao i tumačenje tako zvane pseudogastrule sikandre (s prelazno ugnutim zrnatim 

 stanicama) kao f'ilogenetski znatne pojave, t. j. kao reminiscencije na nekad nor- 

 malnu gatrulaciju putem tipične invaginacije. Kasniju obrnutu gastrulaciju drži 

 L a m e e r e sekundarnom pojavom. 



Spužva je toliko primitivniia od polipa, što je zadržala hranidbeni karakter 

 ektoderma, koji je prije stajao vani („Spongula-linija"), dok je u polipa (metazojska 

 linija) sekundarno preuzeo tu ulogu entoderm (zapravo: gonoderm) ; tako je na 

 neki način ektoderm postao parazitom entoderma, koji se prestao hraniti putem 

 mikrofagije u smislu Kemninu. Entoderm dakle u praoblika spužve i polipa 

 nije uopće imao hranidbene svrhe. Pozivajući se na proterospongiju i volvoks, 

 tumači Lameere pojavu nutarnjih stanica metazojskog praoblika u svezi s re- 

 produkcijom a ne hranidbom; prvi su đake entoderm činile gonocite, među ko- 

 jima je nastao gonocel, a ovaj se putem gonopora otvarao na površinu. To da 

 dokazuje pojava gonocita u najranijem blastodermu, kao i to, što gonocite uvijek 

 postaju iz entoderma, dotično mesoderma, koji postaje iz entoderma. Tek kasnije 

 su uz gonocite zašle u mesogleju i somatocite. Od gonocela je postao u polipa 

 čnteroeel s makrofagijskim načinom hranidbe, a iz gonopora usta, dočim je ektoderm 

 napustio hranidbenu funkciju (zašto?) i time izgubio hoanocitski karakter. 



Spužva je zadržala mikrofagijski režim s hranidbenom funkcijom hoanocitskog 

 ektoderma (a što je sa gonoeelom'?). U svezi sa spikulacijom postao je entoderm 

 trabekularan (Mine hi n, 117. pogledom na Hexactinellida). a porocite se stadoše, 

 tražeći zaštite, povlačiti u šupljinice među trabekulima. slijedeći struju, koja kroz 

 gonopor (?) izlazi opet napolje. Zajednički praoblik spužve i polipa prepatio je 

 te promjene u obliku sjedave kolonije hoanoflagelatske. Samo je neprilika, što 

 za hoauoflagelate nije poznato, da bi se spolno (putem oplodnje jajeta) plodili, 

 zato Lameere konstruira posebnu hipotezu, prema kojoj su se jednolične zoospore 

 hoanoflagelata tijekom vremena diferencirale u još sitnije flagelatske spermatozoe, 

 pa u krupnije, koji su uslijed tovarenja rezervne hrane gubili flagelatsku prirodu : 

 jaja. Mjesto da se jajne zoospore poslije stapanja sa sperniatozojskima raspadaju 

 u velik broj zoospora, postale su ishodište za stvaranje po jedue kolonije, pa je 

 tako došlo do embrionalnog razvoja i stvaranja flotirajuće ličinke (blastule). Bla- 

 stula odgovara dakle skupu zoospora, koje su ostale na okupu. 



Hipotezi Lameere-ovoj može se mnogo prigovoriti ; ona je uopće odviše 

 aprioristička. a slaba je i u argumentima. Nitko se ne će složiti s Lameere-om, 

 da je praoblik metazoa posve fiksiran za podlogu (sedimentaran). jer se u tome 

 stanju ne da postići organizacioni napredak, kao uopće ni s mišljenjem, da je 

 kolonijalna diferencijacija samo u sjedavih kolonija moguća (Volvox?). Pogotovu 

 je pak slabo argumentirano predpostavljanje pogledom na postanak entoderma. 



