119 - 



vojnim tendencijama, koje se kasnije u popravljenom izdanju javljaju u najraz- 

 ličnijim hrpama jcđnostaničnih i mnogosfcaničnih životinja. Već najjednostavniji, 

 goli rizopodi pokazuju tu i tamu tendenciju*) za stvaranje jedinstvene puzave 

 nakupine bilo bez određene forme (u. pr. Euplasmo dida) ili da već postiza- 

 vaju stalni oblik zajednice (kolonije V). kako ga ima crvolika Enteromyxa Cien- 

 kovsky (citirano po Delage-IIerouarđu, 24, L). Imamo dakle potpuno pravo, pripisati 

 rizopodima takvu razvojnu tendenciju, koja je mogla dovesti do stvaranja mnogo- 

 staničnog organizma, slična velikoj složenoj amebi, a da pojedini kon štitu en ti 

 nove veće jedinice zadrže svoju individualnost nižega stepena (nesamostalna per- 

 sonalnosti t. j. da se ne pretope u jedinstven sinčići j. U ovakve Enteromyxe svaka 

 se stanica za sebe hrani ali i rasplođuje. U uešto solidnijoj zajednici dolazi do 

 diobe rada bar u toliko, što se konstituenti dijele u čisto somatske i u generativne. 

 Raspadanje rizopodske stanice u veći broj zoospora dolazi već u nižih rizopoda. 

 Princip zajednice treba samo da se prenese i na tu skupinu zoospora i eto bla- 

 stosfere. a sposobnost za povrat zoospore (s bičem!) u ameboidno stanje ima već 

 u rizopoda. Tako smo bez mnogo fantazije, držeći se činjenica, došli do hipotetskog 

 ishodišta praspužve. 



C. Karakter planktonske spongule. 



Sad treba da pobliže opravdamo izneseno mišljenje, po kojem spongula ni u 

 jodnom stanju svoga razvoja za nijednu postojeću vrstu spužava ne reprezentira 

 sliku direktnog preda ili ascendenta spužve (ni praspužve), i to njezinog odraslog 

 stanja, kako to uzimaju, možemo reći, svi spongiolozi. Držim, da je u napuštanju 

 toga mišljenja jedna od najvećih prednosti našega cijelog shvaćanja. Jedini Ma as, 

 koji inače uzima za spužve i celenterate zajedničko podrijetlo, ipak se nuzgredno 

 dotiče mogućnosti (u obliku pitanja), da spongula u svojoj bitnosti ne odgovara 

 slici filetskog stanja odraslog oblika. Čini se, da je baš motrenje žive ličinke 

 spužve za metamorfoze, gdje ona plazi poput velike amebe, učinilo na Maasa 

 osobit utisak. Ipak Maas u podrobnom prikazivanju svoga shvaćanja organizacije 

 i razvoja spužava prelazi preko toga opažanja. Kad sam došao istražujući askone 

 do zaključka, da olint laskon) pouzdano plazi po podlozi, te kad sam doveo taj 

 zaključak u svezu s činjenicama, koje su od drugih poznate pogledom na potan- 

 kosti građe, na izgled i vladanje te zasjele ličinke spužava, te kad sam dalje uzeo 

 u obzir teoretske teškoće izvođenja sjedave spužve od planktonske spongule. 

 sinula mi je misao, da je plazavost starinski karakter spužava. pa da je sama 

 planktonska ličinka samo rezultat larvalne prilagodbe na prolazni planktonski 

 život. Spužva da je dakle prastanovnik bentosa. Dalja poredba poznatih činjenica 

 sve me je više utvrđivala u mojem mišljenju, ne manje i olakšanje shvaćanja o 

 metamorfozi, koje se odatle nadaje samo od sebe kao konzekvencija. 



Sjetio sam se i analogije s različnim drugim izrazito bentonskim morskim 

 životinjama, koje imaju planktonske ličinke sasvim drugojačijeg izgleda, građe i 

 životnih običaja, negoli odrasle životinje. Iz pilidija s njegovim embrionalnim plo- 

 čama, iz plutea i trohofore postaju tek putem čudnih pretvorba (a te nalazimo i 

 u spongula) nemertini, ehinodermati i anelidi. Sličnost tih larvalnih organizama 

 s pređima odraslih ne niječemo naprosto zato, jer se stavljamo na osnov refor- 

 mirane (0. Herttvig) nauke o „biogenetskom osnovnom zakonu" (Haeckel), 

 po kojem je principijelno krivo uopće ispoređivati larvalna stanja recentnih ži- 

 votinja s odraslim stanjima ascendenata. I ako je ta reforma poznatog „zakona" 

 u glavnom ispravna, ona se ipak tiče više jednostranosti u identificiranju embrio- 

 nalnih ili larvalnih stanja recentnih životinja s izumrlim ascendentima. Pored svih 

 osobitosti i principijelnih razlika ( ,,Artzelle L ' ). što postoje između embriona ili 

 ličinke recentnih životinja i izumrlih odraslih ascendenata, mogu nositi i sigurno 



*) tim tendencijama i razvojnim mogućnostima radi sc> tu više nego o obaziranju na 

 recentne oblike rizopoda. Mi znamo dobro, da se faktično radi sami o pređima današnjih rizo- 

 poda, te da je postupak hipotetičan; logičnu nužda nas nuka. da sliku razvoja upotpunimo 

 do kraja. 



