120 



nese morfogenetski procesi zametka „rekapitulacioni" karakter i ako modificirani; 

 no zato se nedostaci kompenziraju kritičnom poredbom ontogenetških stadija do- 

 tični]) procesa na mnogim sistematski raznoličnim oblicima. Kod toga se naravnu 

 moraju uzeti u obzir posebne larvalne prilike i njihove razvojno-mehaničke funkcije 

 kao i biološki momenti. Pored autonomnih, kako bi mogli reći, larvalnih ili embrio- 

 nalnih osobina (a te moramo prije svega kao takve prepoznati) najviše se mora 

 uzeti u obzir pojava keterohronije. Koji će biolog takvom poslu i postupku, ako 

 je poredbeno i kritično proveden, zanijekati znanstven karakter? Ne treba se; 

 dati buniti time. što smo tu i tamo s razloga kratkoće i praktičnosti za pojmove 

 (o aseendentima i njihovoj organizaciji možemo imati samo pojmove) ustanovili 

 imena, koja imaju, premda su osobita, po svom korijenu ipak srodnosti s imenima 

 recentnih, realno poznatih organizama. Tu i tamo upotrebljava se za tu svrhu i 

 direktno ime recentnih životinja. Poradi eventualne takve pogrješke ne mora se 

 zabaciti cijeli postupak ili metoda. 



Za nas nema sumnje, da su bičaste stanice spongula posve specijaliziram', 

 što se od zbilja embrionalnih stanica ne može očekivati. One prestaju biti embrio- 

 nalne mnogo prije, nego što se diferenciraju kao somatičke stanice odrasle spužve. 

 I u spongule praspužve bila je većina stanica, nastalih razdiobom jajeta, specija- 

 lizirana, t. j. one su bile već tada bičaste stanice. Ipak su bičaste stanice u spon- 

 gule praspužve u stepenu diferencijacije (osim potencijalnih razlika, koje su 

 tijekom filogenije pridolazile) različne od recentnih. One su tada stajale bliže 

 zoosporama ; sigurno nijesu pokazivale diferencijacije u četiri posebne zone. kao 

 recentne bičaste stanice a i sam motorni aparat (bič) bio je jednostavnije građen. 

 I. larvalne bičaste stanice imaju dakle svoju filogeniju (odvija se u tako zvanom 

 ontogenetskom lancu [O. HertwigJ, a taj se sastoji iz serije svih generacionih 

 iintogenezai. kuja dovodi do naprednog razvoja autonomnih osobina larve. Što 

 više. taj autonomni napredni razvoj ličinke (spongule) nije tekao jednako i jedno- 

 mjerno u svim razvojnim linijama spužava. 



Medu samim homocelnim vapnenim spužvama možemo prema sadašnjem 

 znanju razlikovati bar dvije razvojne linije. Jedna je Clathrina-linija, koju držimo 

 najviše pred očima, a druga je Leucosolenia-linija. Obje su se linije vjerojatno 

 već veoma rano odijelile jedna od druge. (Slavne organizacione osobine odraslih 

 oblika iste su u obadvjema razvojnim linijama. Odkad su se rastavile, pošao je 

 i autonomni razvoj njihovih spongula različnim putevima. U Clathrina-liniji sa- 

 stoji se spongula (u izvjesnom razvojnom časuj od samih jednakih bičastih sta- 

 nica. U Leucosolenia-liniji ostaju neke (stražnje) blastomere nediferencirane (to 

 biva u Clathrine samu izuzetnu), što više. za razvoja spongule dediferenciraju se 

 susjedne bičaste stanice u indiferentne (zrnate polne stanice). Odatle zaključu- 

 jemo, da jednostavna spongula sa prvobitno samim bičastim stanicama predstavlja 

 primitivniji tip spongule, nego amfiblastula, koja se osobito tipično razvija u 

 Svcun-liniji. Morfološki je spongula klatrine (još prije nastanjenja spongulocelal 

 na istom stepenu organizacije, kao spongula praspužve, samo je histolozi (na- 

 ravno i potencijalno) naprednija. Amfiblastula se više udaljila od tog tipa. 



Zanimljiv je u tom pogledu rezultat pokusa, kako ga je proveo M a a s. 

 Djelovanjem morske vode bez vapnenih soli dolazi do raspadanja obadviju dife- 

 rentnih polovina amfiblastule. Bičasta polovina nije pod takvim prilikama u stanju, 

 da se popravi; bičaste stanice ne mogu dosta brzo provesti redukciju. Maas 

 (68, strana 133.) pravo je odatle zaključio, da bičaste stanice spongule nemaju 

 hoanoflagelatskog karaktera. Kasnije ćemo se još izbližega baviti s primjerom, 

 gdje je specifikacija bičastih stanica tako daleku dušla, da one ni pod normalnim 



prilikama ne gn više provesti pretvorbu u indiferentne stanice, iz kojih bi 



novom diferencijacijom postigle hoanocitski karakter, te propadaju obično putem 

 fagocitoze, a možda i direktno raspadanjem. Bit će, da je tu propadanje bičastih 

 stanica i više rašireno, nego što se po dosadašnjim navodima pisaca može raža- 

 brati; treba! će na to uzeti osobit obzir kod budućih istraživanja. Spominjem samo 

 toliko, da je upravo napadna razlika medu ogromnim brojem bičastih stanica, 

 koje su često tanke gotovo kao sami bičevi, i brojem hoanocita poslije obavljene 

 metamorfoze. Sasvim je običajna stvar u ontogenijama životinja, gdje ima meta- 



