— 125 — 



pravu spoznaju, tako da se nijesu dali dovesti u sklad morfološki događaji s fizio- 

 loškima i uopće s biološkima (biološki razlog promjena). 



Nešto se moramo zadržati kod pojave spolnosti, da nadopunimo ono, što 

 smo u općem dijelu rekli. U tome se pogledu oslanjamo djelomice na izvode 

 Lameere-ove (74). I tu se radi o identičnoj razvojnoj tendenciji, koja se javlja 

 u svim protozojskim linijama s različitim varijacijama, osobito u oblika, koji na- 

 ginju na stvarauje redovitih kolonija (Volvox). Možemo s priličnom sigurnošću 

 uzeti, da su se pojedine tjelesne stanice već u spongamebe, kad je ona dospjela 

 u pripadno fiziološko stanje, reducirale, da postanu spolne. Jednostavni rast (po- 

 većanje mase) nije još mogao dostajati, da dade povod nastupu spolnog aktiviteta, 

 jer se odatle nastala disharmonija centripetalnih i centrifugalnih tendencija (per- 

 sonalna kriza) rješava, kako još i danas biva, jednostavnom diobom u dvoje (ve- 

 getativni način umnažanja). Radi se tu, kako se čini, o nekoj nutarnjoj depresiji 

 ili o narušavanju nukleoplazmatske relacije svih stanica (0. Hertwig). To me- 

 đutim nije specijalno spongiološko pitanje. 



U početku su dakle morale spolne ili indiferentne stanice postati sekun- 

 darne tek putem dediferenciranja. Prema tome je direktni ili vanjski kontinuitet 

 zametne plazme (to su jednostavno Hert\vigove „Artzellen", koje su tim na- 

 činom u sebi nakupljale sve dalje osnove, te su se sve više izlučivale od soma- 

 tičkih diferencijacija) postao tek sekundarno takov. Uslijed uplitanja osobina 

 spongule pogotovu je taj kontinuitet bio prekinut, ali je sekundarno u demo- 

 spongija opet postignut. 1 u nekim protozojskim linijama vidimo raspadanje nekih 

 dediferenciranih stanica kolonije u mnogobrojne male zoospore (mikrospore, mi 

 krogamete), dok druge napuštaju to raspadanje (dijeljenje) prije obavljena spol- 

 noga akta, konjugacije, kopule ili „oplodnje", koja sastoji u stapljanju makrogameta 

 s po jednom mikrogametom. Iz oplođene makrogamete postaje nova persona. Sve 

 to možemo motriti u jednog kolonijalnog flagelata ( \'olvox). Pa zar da ono, što 

 je među protozoima postigao neki kolonijalni flagelat, nije uz djelovanje iste 

 razvojne tendencije mogao nezavisno postići mnogostaničui ascendent spužve ? 

 Seksualna je tendencija uopće prodrla u svim razvojnim linijama, što više i u 

 biljnim. Pa kako se u volvoksa stanice, nastale raspadanjem makrogamete. ne 

 razilaze, nego ostaju u kolonijalnoj svezi, tako možemo to isto s pravom uzeti i 

 za praspužvu — pa eto spongule. Ta nije morala imati odmah mjehurast izgled, 

 nego ga je postigla tek s vremenom, adaptirajući se na slobodno plivanje, s kojim 

 je i onako odmah započela, a i napredni razvoj odraslog oblika mogao je pri 

 tome biti od nekog utjecaja. Spongula je mogla u početku imati oblik ploče ili 

 nepravilne nakupine. 



Kako smo već istakli, ide blastula (spongula) za vrijeme svoje autonomne 

 eksistencije donekle svojim putem, no što je dalje u filogeniji, to je sve više 

 podvrgnuta utjecaju promjena odraslog organizma. Proces je povlačenja indife- 

 rentnih i staničnih elemenata iz površine prvi, koji se prenio na spongulu, a taj 

 je i u filetskoj morfogenezi odrasla organizma bio prvi znatniji događaj. To upli- 

 tanje morfogeneze odraslog organizma u morfogenezu ličinke događalo se sve 

 ranije, pa je došlo do toga. da nekoje blastomere (modificirane zoospore) preskaču 

 stanje bičaste stanice i odmah pridržavaju indiferentan karakter (kontinuitet 

 klične plazme nastao bi dakle sekundarno). Primitivniji je slučaj, da se takve 

 indiferentne blastomere odmah povuku u „blastocel", ostavljajući površinska 

 mjesta bičastim stanicama, da obavljaju svoju znatnu funkciju veslanja. Svakako 

 je tek sekundarno došlo do toga, da tih nediferenciranih blastomera ima mnogo, 

 pa da stoga ostaju na površini (zrnata polovina amfiblastule, mnoge spongule 

 viših spužava) oteščavajući cjelini plutanje. U morfogeneze odrasle životinje nije 

 jamačno bilo posebne lokalizacije za ulaženje indiferentnih stanica u „međusloj". 

 Polarizacija, koja je postala u ličinke kod plivanja, učinila je stražnji pol upravo 

 predestiniranim za takav proces; vidimo zaista, da najčešće na stražnjem polu 

 ulaze indiferentne (zrnate stanice) u blastocel, a nikad na prednjem. Zrnate sta 

 niče amfiblastule ne predstavljaju nikakov entoderm, kao što ni bičaste stanice 

 ne predstavljaju ektoderm. Još se to jasnije vidi u askonove spongule, gdje često 

 ulaze najprije praspolne stanice, a te opet ne odgovaraju mesodermu, ni uopće 



