- 129 — 



prema tome htjeli silom prosuditi prilike n spužava (Sycon s amfiblastulom!) 

 prema toj normi. Slučaj je htio, da su prva istraživanja poduzeta na obliku, 

 koji inače za spužve nema tipične razvojne prilike, no zato ima takove, koje su 

 na oko slične prilikama u knidarija, samo u obrnutom smislu. Tako smo došli 

 do nazivlja Enantiozoa (Dclage). a da spužve nijesu nikakva prava Enan- 

 tiozoa, t. j. da bi njihov „entoderm" zaista bio homologan „ektodermu" ostalih 

 metazoa. Krilatica o „obratu slojeva" tako je silno djelovala, da se nje nijesu 

 mogli pisci osloboditi ni onda, kad je za većinu spužava nađeno, da su samo 

 bičaste stanice one, koje se pretvaraju u hoanocite, a bičaste su stanice silom 

 držali ektodermom. Samo prilike ontogeneze u spužava. ispoređenc s prilikama 

 u knidarija, dovode na pojavu „obrata slojeva". U razvoju odraslih spužava nije 

 nikada bilo obrata slojeva upravo tako, kao što ga nije bilo ni u knidarija. Kao 

 konsekvencija toga stajališta izlazi, da je neuputno ispoređivanje larvalnih „slo- 

 jeva", a i onih odrasle spužve sa slojevima u knidarija. Isto je tako uzaludan 

 posao tražiti i određivati gastrulacije u ontogenezi spužve. Tu nema gastrule, pa 

 ne može biti ni gastrulacije. Hoćemo li to silom provoditi, dolazimo do nepri- 

 ličnog i bezkorisnog ustanovljivanja dvostruke gastrulacije (n. pr. Korsehell 

 i Heider moraju razlikovati prvo i drugo gastruloidno stanje; drugi govore o 

 pravoj i o pseudogastrulaciji, a kadkad se nađe samo jedna). Sve te teškoće, 

 koje su umjetno nastale, izbjegavamo, kad uzimamo za spužve potpunu auto- 

 nomiju ili samostalnost njezinih embrioloških prilika kao i prilika kod odraslih 

 oblika. 



Već sam razjasnio, zašto se nijesu najmlađi t'ilogenetski stadiji praspužve 

 sačuvali u ontogenezama recentnih spužava, t. j. oni za pravo nijesu nikada ni 

 bili u njih uneseni, jer su se blastomere od početka smjesta diferencirale u lar- 

 valne bičaste stanice. Isto vrijedi i za drugi glavni organizacioni stepen proto- 

 spongije, koji smo malo prije karakterizirali. Preko toga stepena prelazi ličinka 

 u ontogenezi veoma brzo, pa je tako stepen skraćen i modificiran, te stoji pod 

 tolikim utjecajem metamorfoze, da se samo stvaranje puzave noge bolje sačuvalo. 

 Stanice, koje su određene, da postanu hoanocite, budu još za dediferencijacije 

 opkoljene rano pripravljenim pinakocitama. 



G. Pojava skeletnih iglica i njihovo značenje. 



Histološke i morfološke prilike, kako ih nalazimo u različnih spongula, te 

 naše shvaćanje spongula uopće kao razvoja organizacije spužve, nuka nas, da 

 prvu pojavu skeletnih iglica pripišemo odrasloj puzavoj praspužvi, a ne sponguli 

 dotično planktonskoj ličinki praspužve, kako se to obično čini. Za nas spongula 

 uopće ne dolazi u obzir kao slika pređa za spužve. Prema tome mi pobijamo 

 mišljenje, kao da je izdašnije stvaranje skeleta u pređa spužve, koji odgovaraju 

 sponguli, prisililo pređe, da napuste plankton, pa da se priključe bentosu. To se 

 mišljenje ne upire ni na kakvu stvarnu podlogu. Među konstantno planktonskim 

 organizmima ima ih dosta, koji izlučuju raznolične i lijepe skelete od istih tvari, 

 od kojih i spužve grade svoja spikula. To su prije svega Foraminifera i 

 Radi ol ari a, koji si kod plutanja pomažu izvučenim plazmatskim nastavcima. 

 Što više i među bičastim flagelatima ima planktonskih oblika, koji izlučuju raz- 

 mjerno znatni skelet (Silicof lagellata Borgert n. pr. Distephanus Stohr). I 

 neke planktonske ličinke ehinodermata ističu se svojim vapnenastim skeletom. 

 Mjesto da bi ih taj skelet smetao u plutanju, on im je još od koristi, kako nam 

 primjer pluteja pokazuje, gdje skeletni štapići služe kao sredstvo potpore, koje 

 omogućuje povećavanje tjelesnih nastavaka, proviđenih trepavastom vrvcom, koja 

 »luži za lebdenje. 



U spongule, koju u novije doba uzimaju jednodušno kao primitivnu, a to 

 je spongula Clathrine, ni u same amfiblastule ne nastupa skelet za slobodna ži- 

 vovanja ni izdaleka u takvoj mjeri, da bi smjeli zaključivati na statičko njegovo 

 djelovanje. Na dno idu i ličinke bez ikakva skeleta; vuče ih dolje očito jači 

 faktor, nego što je specifično oteščanje putem skeleta, baš kao što selica ptica 



PRIRODOSLOVNA ISTRAŽIVANJA HRV. I SI.AV., SV. 9. I 10. 9 



